Ми або(Я) читали(-а) казку "Маленький принц". Мені дуже сподобалася ця казка. Я б так хотіла побачити Маленького Принца. І ця зустріч відбулася.
Одного разу дощовим осіннім днем я йшла по вулиці. Люди були похмурі, як хмаринки. Кожні 3 години проходив дощик, але настрій моє було не дуже веселим. Йдуть люди, не посміхаються. А мені так хотілося щоб засвітило сонечко, з довгими промінчиками і погрілася землю.
Іду я по вулиці (як раз в школі проходили твір "Маленький принц") і бачу хлопчика. У нього були довгі вії як у сонця промені, а своєю усмішкою він ніби зігрівав землю. Стоп!
Цей хлопчик був чимось схожий на Маленького принца, трохи насуплений, але в цей час дуже милий. Я вирішила заговорити з ним і дізналася в ньому риси характеру як у героя казки. Я була у захваті. Стільки разів я хотіла побачитися з Маленьким принцом. І ось, він стоїть переді мною, я розмовляю з ним. Тільки тепер його звуть Міпель. Так, ім'я дуже дивне і незрозуміле для мене. Але в цьому імені, була якась загадка, загадка яку не так легко розгадати. Цю зустріч я запам'ятала назавжди !!!
ЖИВО́ПИС – один з головних видів образотворчого мистецтва, що базується на відтворенні зорових образів через нанесення фарб на тверду основу; а також твори мистецтва, виконані в такий б. Властивість перетворювати поверхню на подібність багатоманіт. просторів, різноманітні виражал. засоби та широкі образні можливості забезпечили Ж. провідне місце в історії худож. культури. Ж. виник в епоху пізнього палеоліту (40 тис. р. до н. е.) як наскел. розпис; всебіч. розвитку набув у 16–17 ст., коли встановився розподіл мист-ва на жанри й набула поширення техніка олій. малярства. Упродовж свого існування Ж. зазнавав еволюцій, що змінювали його змістовно-естет. виміри, зокрема з появою на межі 19–20 ст. абстракт., нефігуратив. мист-ва, нових ідей та концепцій зображальності у 20 – на поч. 21 ст. За призначенням і місцем розташування виділяють монум. (стінопис в арх-рі) та станк. (як правило, експонується в інтер’єрі) Ж. Станк. Ж. – живописні твори, що мають самост. значення і сприймаються незалежно від оточуючого середовища. Його гол. формою є картина – ціліс., завершений худож. твір, що послідовно втілює автор. задум, створює самодостат. ілюзор. простір, розрахов. на цілеспрямовану увагу глядача. У станк. Ж. наявні великі можливості маляр. мист-ва розкривати різноманітність змісту при глибин. розробці форми.
Ми або(Я) читали(-а) казку "Маленький принц". Мені дуже сподобалася ця казка. Я б так хотіла побачити Маленького Принца. І ця зустріч відбулася.
Одного разу дощовим осіннім днем я йшла по вулиці. Люди були похмурі, як хмаринки. Кожні 3 години проходив дощик, але настрій моє було не дуже веселим. Йдуть люди, не посміхаються. А мені так хотілося щоб засвітило сонечко, з довгими промінчиками і погрілася землю.
Іду я по вулиці (як раз в школі проходили твір "Маленький принц") і бачу хлопчика. У нього були довгі вії як у сонця промені, а своєю усмішкою він ніби зігрівав землю. Стоп!
Цей хлопчик був чимось схожий на Маленького принца, трохи насуплений, але в цей час дуже милий. Я вирішила заговорити з ним і дізналася в ньому риси характеру як у героя казки. Я була у захваті. Стільки разів я хотіла побачитися з Маленьким принцом. І ось, він стоїть переді мною, я розмовляю з ним. Тільки тепер його звуть Міпель. Так, ім'я дуже дивне і незрозуміле для мене. Але в цьому імені, була якась загадка, загадка яку не так легко розгадати. Цю зустріч я запам'ятала назавжди !!!
ЖИВО́ПИС – один з головних видів образотворчого мистецтва, що базується на відтворенні зорових образів через нанесення фарб на тверду основу; а також твори мистецтва, виконані в такий б. Властивість перетворювати поверхню на подібність багатоманіт. просторів, різноманітні виражал. засоби та широкі образні можливості забезпечили Ж. провідне місце в історії худож. культури. Ж. виник в епоху пізнього палеоліту (40 тис. р. до н. е.) як наскел. розпис; всебіч. розвитку набув у 16–17 ст., коли встановився розподіл мист-ва на жанри й набула поширення техніка олій. малярства. Упродовж свого існування Ж. зазнавав еволюцій, що змінювали його змістовно-естет. виміри, зокрема з появою на межі 19–20 ст. абстракт., нефігуратив. мист-ва, нових ідей та концепцій зображальності у 20 – на поч. 21 ст. За призначенням і місцем розташування виділяють монум. (стінопис в арх-рі) та станк. (як правило, експонується в інтер’єрі) Ж. Станк. Ж. – живописні твори, що мають самост. значення і сприймаються незалежно від оточуючого середовища. Його гол. формою є картина – ціліс., завершений худож. твір, що послідовно втілює автор. задум, створює самодостат. ілюзор. простір, розрахов. на цілеспрямовану увагу глядача. У станк. Ж. наявні великі можливості маляр. мист-ва розкривати різноманітність змісту при глибин. розробці форми.