-Слушай, сколько тебе, говоришь, лет? -Уже восемь, - ответил дракон. - Пить можно. Дай ему, старый. Пусть клюнет, едят его мухи. Дракон взял бутылку, повертел, понюхал и осторожно наклонил. — Ну-ну, ты не увлекайся! - засуетился князь. - Такому, как ты, и бочки мало. - Вкусно, - облизнулся дракон. - Ну вот, понравилось. Это мне кум из Валахии привез... Ты вот стишки здесь пописуєш, книжечки почитуєш, а я должен головой в стены стучать. Гризь ежедневная! У меня дочь - курріпочка! Скоро двадцать стукнет. А она еще дева. Ты знаешь, что это такое? Куда тебе! Сказано - дракон. А я отец, я мучаюсь, переживаю. Одна у меня ребенок... Ты вот залез в свою пещеру и в ус не бы дула. А рыцари смеются. Тут же понаехало кто и знает откуда! У них же драконы не то что ты. Порядочные... Вылезли, пережерли сотню-другую народа, потоптали села, нивы - все, как должно быть. А ты... лінюх... ну, разве же так можно?Дракон ликнув из бутылки и удовлетворенно ремигнув. - Не давайте ему больше, - сказал отшельник. -Еще бузить начнет. Вот
Літаючи по дворах, Гава Шматок ковбаски добула; Хоч кажуть, що вона дурна роззява, А до крадіжки здатная була. От узяла та й полетіла, Щоб недалечко, у ярку, На самоті поснідать до смаку: Усе було, ще ковбаси не їла. думає,— розумним головам, Що в світі потрудились, Усячину робить навчились; Поміж людьми, як кажуть, добре й нам: Що-небудь можна роздобути». Не вспіла Гава носом ткнути, Аж і Лисичка тут стоїть І жалібно квилить: — Голубко-кумонько! Тебе я ждала-ждала, Аж плакала, як виглядала, Щоб голосочок твій почуть, Хоч на хвилиночку про горенько забуть… Ти, може, серденько, того й не знаєш, Як гарно, любо як співаєш — І соловейко так не втне… Розваж хоч трошечки мене! — Прийшлось роззявитись дурному горлу: — Кра! кра! — а ковбаса додолу, Лисичка хап — і у кущі мерщій,— Оддячила кумі своїй! Прокракала роззява, огляділась — Чортма куми і снідання нема… — А щоб ти,— каже,— подавилась, Лукавая кума! Прилащиться підлиза хоч до кого: Солодкії слова Приманюють великого й малого,— То вже така дурниця світова; Про се розумні знають люде, Та що ж ви будете робить: Хто маже — не скрипить,— Так, мабуть, і довіку буде.
Літаючи по дворах, Гава
Шматок ковбаски добула;
Хоч кажуть, що вона дурна роззява,
А до крадіжки здатная була.
От узяла та й полетіла,
Щоб недалечко, у ярку,
На самоті поснідать до смаку:
Усе було, ще ковбаси не їла.
думає,— розумним головам,
Що в світі потрудились,
Усячину робить навчились;
Поміж людьми, як кажуть, добре й нам:
Що-небудь можна роздобути».
Не вспіла Гава носом ткнути,
Аж і Лисичка тут стоїть
І жалібно квилить:
— Голубко-кумонько! Тебе я ждала-ждала,
Аж плакала, як виглядала,
Щоб голосочок твій почуть,
Хоч на хвилиночку про горенько забуть…
Ти, може, серденько, того й не знаєш,
Як гарно, любо як співаєш —
І соловейко так не втне…
Розваж хоч трошечки мене! —
Прийшлось роззявитись дурному горлу:
— Кра! кра! — а ковбаса додолу,
Лисичка хап — і у кущі мерщій,—
Оддячила кумі своїй!
Прокракала роззява, огляділась —
Чортма куми і снідання нема…
— А щоб ти,— каже,— подавилась,
Лукавая кума!
Прилащиться підлиза хоч до кого:
Солодкії слова
Приманюють великого й малого,—
То вже така дурниця світова;
Про се розумні знають люде,
Та що ж ви будете робить:
Хто маже — не скрипить,—
Так, мабуть, і довіку буде.