3.Використовуючи цитатний матеріал, складіть характеристику героям.
(добір цитатного матеріалу для характеристики образів твору).
Український солдат
« − Свої, −кажу і не чую власного голосу. Третю добу
замість води ми їли сніг. – Свої, − хриплю я щосили».
«Я стидався дивитися на твої білі стрункі ноги, але,
одвівши погляд, все одно бачив то весь час».
«Тільки тепер я помітив, який подертий на мені був
халат».
«Мої руки були мокрі, червоні, незграбні, в брудних
бинтах. Бинти нам правили й за рукавиці, котрі ми розгубили,
митарствуючи в проклятих скелях».
«З обережності ми за три доби ні разу не розвели
вогню…».
«Але головне завдання було виконане, і цієї ночі ми
вирішили перебратися до своїх».
«Ти пильно дивилася в вічі, і я виразно чув, як ти
входиш до мого серця».
«Померкло, стерлося все, навіть те, що звуть незабутнім
першим коханням. Чому ж ця випадкова зустріч, єдиний погляд,
єдина ява у великій драмі війни, чому вона не меркне і, відчуваю,
ніколи не померкне?».
Тереза
«… Біля столу злякана мати, а ти біля високого ліжка
застила в подиві, закриваючи груди розпущеними косами».
«Ти стояла на стільці боса, закриваючи вікна».
« Була ти в білій сукні, і на рукаві чорніла пов’язка».
«Пальці твої були вправні й повні ніжного тепла. Зовсім
не боліло, як ти відривала закривавлений бинт».
«Спіть, я стану на варті…».
«Ти йдеш попереду, закутана шаллю, легко
перестрибуючи з брили на брилу. Розповідаєш, як краще добратися
до млинів, і, скинувши рукавичку, подаєш руку на прощання».
«Тонка рука, вся зіткана з чутливих живчиків, дрібно
тремтить і гріє всього мене».
«А вона йде перед ними (поліцаями) і не плаче, тільки
раз по раз оглядається».
« Вона мовчки витирає кривавицю з обличчя та все-таки
оглядається».
ОТВЕТЬТЕ
Відповідь:
якщо мова про твір "Митькозавр ізЮрківки...", то
дід Трохим по батькові Гнатович
а хлопці забули відправити по приїзді до бабусі телеграму
Пояснення:
Я озирнувсь. У хвіртку заходив дідок у темних смугастих штанях, вправлених у запилені чо-боти, в синьому бувалому в бувальцях піджаку й кашкеті.
— А, драстуй, Гнатовичу, — одповіла Митькова бабуся, визирнувши з погреба.
— Змінився, кажу, Демидівно, онучок твій, — повторив дідок, придивляючись до мене. — Підріс.
— Аякже, підріс, — радо погодилась бабуся, брязкаючи внизу посудом. — Ти ж його коли бачив, два роки тому?
— Тьху, Трохиме, та чи ти не бачиш! Це ж не Митько!
— Ох, я ж розтелепа! — скочив він на ноги, засовуючи руку в бокову кишеню курточки. — Ай-я-яй! Ось же вона, тато написав! Я ж і подавсь був на пошту, а дорогою забіг по батарейки, а потім згадав про плівку, а потім…
— Забув про телеграму? — закінчила бабуся. — Еге ж?