Даю 60б Жили ми такеньки з бідою та з журбою до осені. Тут і зчинилось...
Одного дня трусили в садку яблука в коші, а чоловік мій струшує та все з
яблуні на мене поглядає то з-за тії гілки, то з-за тії. Трохи вже й притомилась
бабуся, – сіла одпочити.
– От уже й літечко красне минулося! – промовила, – сонечко ще світить, та
вже не гріє.
Сеє кажучи, роздивляється навкруги.
– Устино-голубко! Адже ото неначе дітвора з-за ліси визирає? – питає мене.
Я гляну – аж справді коло тину купка діток.
– А що, дітки? – питає бабуся, – Чого прийшли, мої соколята?
Малі мовчать та тільки оком закидають у коші з яблуками.
– Ходіть лишень ближче, хлопченята: я по яблучку вам дам! – каже на їх
бабуся.
Дітвора так і сипнула в гад. Обступили стару, як горобці горобину, а стара
обділя їх, а стара обділя... Загуготіло, загомоніло коло нас: звісно, діти. Коли
се зненацька як гримне пані:
– А то що?
Перелякались діти. Которі в плач, а хто в ноги, — тільки залопотіло. І в мене
серце заколотилось. Бабуся спокійненько одповіщає:
– Се, – каже, – я по яблучку діткам дала.
– Ти дала? Ти сміла? – заверещить пані(сама аж труситься). – Ти, мужичко,
моє добро крадеш!.. Злодійко!
– Я – злодійка!? – вимовила стара... Зблідла, як хустка, і очі їй засяли, і
сльози покотились.
– Більш красти не будеш! – кричить пані. – Я тебе давненько пристерігаю, –
аж от коли піймалась... Панські яблука роздавати!
– Не крала я зроду-віку мого, пані, – одмовляе стара вже спокійно, тільки
голос її дзвенить. – Пан ніколи не боронив, сам дітей обділяв. Бог для всіх
родить. Подивіться, чи для вашої ж душі мало?
– Мовчи! – писнула пані, наскакуючи.
Хруснули віти. З-за зеленого листя визирає мій чоловік, та такий у його
погляд страшний! Я тільки очима його благаю.
– Злодійка! Злодійка! – картає пані бабусю, вкогтившись їй у плече, і соває
стару, і штовхає.
– Не по правді мене обмовляєте! Я не злодійка, пані! Я вік ізвікувала чесно,
пані!
– Ти ще зо мною заходиш?
Та зо всього маху, як сокирою, стару по обличчю!
Захиталась стара: я кинулась до неї; пані — до мене; мій чоловік — до пан моя дитино, – промовляє до мене бабуся, – Не турбуйся, не гніви
панії.
А пані вже вчепилась у мої коси… (Марко Вовчок)
План лінгвістичного міні-аналізу художнього тексту
1. Тема та ідея тексту (не твору в цілому) .
3. Кількість мікротем
У даному тексті можна виділити такі мікротеми…
Кількість абзаців у тексті збігається (не збігається) з кількістю мікротем…
Текст пронизаний ………… настроєм.
4. Засоби художньої виразності (епітети, метафори, порівняння).
5. Лексичні особливості (пестливі, грубі слова, пряме – переносне значення,
наявність займенників …).
6. Художньо-зображувальні можливості синтаксису.
У тексті переважають ……………. речення.
За метою висловлювання більшість речень – ..…, за інтонацією – …..
Речення в тексті ускладнені ….. . Це дозволяє автору…………………
Кожен з нас є українцем, та нажаль не всі можуть похизуватися такою силою характеру як у Григорія Многогрішного.Я вважаю, що кожен повинен брати приклад з цього персонажа, бо ж саме він є ідеалом сильного типу української людини.
На мою думку цей образ є особливо актуальним на сьгоднішній день, зважаючи на ту ситуацію, що склалася в Україні. Сьгодні кожному громадянинові доводиться бути таким як Григорій Многогрішний. Також цей герой на сьогодні уособлюється у кожному українському солдаді, захиникові своєї вітчизни.
Я вважаю, що кожен повинен рівнятися на Григорія Многогрішного, бо ж саме він є тим символом безстрашного українця, потомка славетних козаків.
Можливо, читаючи ці рядки хтось задумається чи є вньому щось схоже з Многогрішним, та сподіваюся, що таких людей як Григорій в Україні є багато
Відповідь:
1) Події в повісті «Захар Беркут» відбуваються в Карпатах (селі Тухля, на Тухольщині)
2) Головний герой твору — це Захар Беркут
3) Монголо-татари, ввійшовши в Тухлю, її спалили
4) Тухольці вирішили монголів не відбити, а розбити
5) Монголи рятувались на купах каміння
6) Тугар Вовк пропонував тухольцям Максима в омін на вихід з котловни
7) Серед монголів під час повені зчинилась на мій погляд паніка (порядку не було, ніхто нікого не чуві ні про кого не дбав)
8) Бурунда зрозумів, що всі монголи були приречені на загибель
9) «Захар Беркут» - це повість (не знаю, яку відповідь хочуть почути наце питання, можливо -історична повість)
Пояснення: