Н. Сингаевский "Родительское поле"анализ этого стиха анализ этого стиха Родительское поле"
Тихое родительское поле
по полесским селом розляглось.
Все ждет кого-то,
не дождется кого-то.
Слышит шаги хозяина,
слышит прикосновение руки.
И засевом его
наливаются до краев колоски.
Наливаются
солнцем, ветрами, теплом,
исконным,
живым, бессмертным зерном.
Раннее родительское поле
с детства нам до работы пришлось.
Все ждет кого-то,
не дождется кого-то.
Сіячеве дыхания
оно слышит ежедневно.
Тот, кто потом оросил его,
тот в поля родня.
Тот, кто слушал его
от росы - до зари -
пахари, сеятели,
а в жатву - все как есть - жниварі.
Все от поля,
от кома земли, от зерна,
всех объединяет хлеб
и забота одна.
Древнее отеческое поле,
сколько пота за возраст напилось.
Все ждет кого-то,
не дождется кого-то.
Хлебороб его потом не раз поливал
чаяния души,
языков отборное зерно,
в пашню висівав.
И оно прорастало,
ибо в нем, как искра, жаріла душа,
и живого зернышка
не коснулась засуха-ржавчина.
Родительское поле хлебное
и мне пізнавать пришлось.
Все ждет кого-то,
не дождется кого-то.
Вместе с отцом сюда
я мальчишкой пришел.
Сколько лет пролетело,-
я сегодня здесь вновь.
Отец как-то вечером,
словно с поля, ушел из жизни.
Чувствую и до сих пор
его думы-заботы,
его потери-скорби,
его зерна-чутье
Щедрое родительское поле,
о, сколько знало ты грома и гроз.
Все ждет кого-то,
не дождется кого-то.
Борозда осталась -
за горизонт, за облака легла.
Жаворонок сеет лучи,
как умелый сеятель, из-под крыла.
Здесь мне, как и птицы,-
все знакомо в родном краю.
В борозде,
в зерне,
в колоссі
я родительский следует познаю.
Іван Нечуй-Левицький — один із найвизначніших українських письменників, автор таких відомих творів з народного життя, як "Микола Джеря" і "Кайдашева сім'я". Ці твори стали неначе чистими перлинами на ґрунті української літератури, виділяються своїм високим художнім рівнем, письменницькою майстерністю.
Уже з перших сторінок повісті "Кайдашева сім'я" читач потрапляє в село Семигори, що знаходиться в яру, який "в'ється гадюкою між крутими горами, між зеленими терасами". В уяві постають під солом'яними стріхами хати, подвір'я, що огороджені невисокими тинами, з димарів ледь помітною змійкою вгору піднімається дим. Нарешті зустріч з героями. Неначе живі стають вони перед очима. Ось Маруся Кайдашиха — гарна господиня, що рано встала і почала готувати сніданок. Кріпаччина висушила її душу, знищила в ній все добре, ніжне, ласкаве, Тепер жадоба до власності керує всіма її вчинками. Вона довгий час працювала в панів, навчилася зневажливо ставитись до бідніших за себе. Саме через це в сім'ї найчастіше виникали сварки.
Тут. же її чоловік Омелько Кайдаш. Він не сидить без діла. Працює по господарству. Його зовнішність і характер мали на собі відбиток важкої праці. Пекучий біль неволі, який залишився в його душі, він намагався залити горілкою. Вона й довела його до загибелі. Стає жаль цього працьовитого, доброго чоловіка, якого згубило пияцтво, безвихідність підневільного життя.
Чим більше заглиблюєшся в текст, тим важче стає на душі. Але чому ж? Та тому, що рідні люди перетворюються на ворогів. Невже так можна ненавидіти найрідніших? І через що? Хіба тут винна лише власність? А де поділися людська совість, повага, милосердя, душевна щедрість? Якими ж принципами керуються герої твору? Постійні сварки за "моє" і "твоє", життя за принципом: "моя хата скраю", думки тільки про себе, а про інших байдуже. Відстоюючи ці принципи, вони готові очі повибивати одне одному. І не тільки у переносному значенні, адже Мотря у сварці за мотовило дійсно вибила свекрусі око. А пригадаємо епізод, коли та ж Мотря полізла на горище, щоб забрати свою курку, і заодно покрала яйця в Мелашки. Лаврін забрав драбину, і "Мотря теліпалася на стіні, наче павук на павутинні". Читаючи повість, ми сміємось. Але сміх цей гіркий. Письменник з такою художньою майстерністю змалював дрібновласницький побут українського села, щоб ми від душі посміялись і разом з тим здригнулися від жаху. Ми ж знаємо, що українці — народ добрий, щедрий, привітний, гостинний. Але стає зрозумілим, що постійні злидні, нестача зробили їх дріб'язковими, виховували жорстокість, злість, бездушність, заздрість.
Мав він вдачу теплу й щиру.
На мою думку, читаючи про таких різних людей, читача цікавитиме чим закінчиться їхнє протистояння.
Портрет Цар Плаксій Лоскотон
Ставлення до людей Так що в царстві тому скрізь вистачало плачу й сліз. Тільки де він появлявся, зразу плач там припинявся, і приходив до усіх голосний та щирий сміх.
У чому була сила впливу на людей Цар любив, як плачуть діти, бо любив їх сльози пити Коли всіх колише сон, йшов собі в бідняцькі хати їхніх діток розважати.
Життєва позиція Хай із ними день при дні плачуть всі в країні діти, Бо сміятись і радіти У моєму царстві — ні Він як прийде, залоскоче, То сміється, хто й не хоче.