ПОЧЕМУ ВЫ НЕ МНЕ МНЕ
Людина має безліч чеснот: доброту, щедрість, чуйність, уміння співчувати і любити . Усі вони засновані на любові людини до людини та людини до природи. І є ще така щиросердечна якість, як милосердя. Для того щоб бути милосердним, потрібно вміти прощати та бути щирим гуманістом. Тому що споконвічно милосердя було проявом великодушності до переможеного. Герої оповідання «Лось» яскраво демонструють нам це, але по-різному: брати мають усі ці чесноти, незважаючи на юний вік та відсутність життєвого досвіду, а Шпичак — зовсім позбавлений цих якостей.
У творі зображено дивовижний світ заповідної природи, ще не зіпсованої людиною. Саме тому Лось почувається тут, як удома. У заповідниках люди зустрічаються рідко — це здебільшого туристи, які хочуть помилуватися красою природи або мисливці, які нелегально полюють на тварин. І якщо перші не становлять ніякої загрози, то другі, часом, стають справжніми ворогами дикої природи.
2. Охарактеризувати дійових осіб твору (записати в зошити). Для до можете скористатися поданим нижче матеріалом.
Характеристика дійових осіб оповідання "Лось"
1) Лось. (У оповіданні зображено лося – наполегливого, цілеспрямованого, сильного духом, який вміє боротися з небезпекою. Він не очікує від людей небезпеки, адже його підгодовують, навіть якось мисливці врятували від вовків.)
2) Брати. (У оповіданні образи хлопчиків уособлюють добро, милосердя, чуйність, небайдужість, любов до усього живого, справедливість, гуманізм. Вони відважно, але й обережно кидаються на до тварині. )
3) Шпичак. (Дядько Шпичак чинить планомірне зло, він бездушний, хитрий, улесливий, жорстокий, брехливий. Його зовсім не лякає страшний злочин, він лише боїться відповідальності перед людьми, а не перед своєю совістю.)
Подробнее - на -
а) ЛЕСЯ УКРАЇНКА
объяснение :
Так… в кожній країні є спогади раю!
Нема тільки в тебе їх, рідний мій краю!
Були й за гетьманів співці;
З них деякі вічнії співи зложили,
А як їх наймення? і де їх могили,
Щоб скласти хоч пізні вінці!
Цурались вони кучерявої хрії
І вабили очі їм іншії мрії,
Не вів до палацу їх шлях:
Не оди складали, а думи народу,
Не в стансах прославили милої вроду,
А в тихих, журливих піснях…
Ті вічні пісні, ті єдинії спадки
Взяли собі другі поети-нащадки
І батьківським шляхом пішли;
Ніхто їх не брав під свою оборону,
Ніхто не спускався з найвищого трону,
Щоб їм уділяти хвали.
Чоло не вінчали лавровії віти,
Тернів не скрашали ні злото, ні квіти,
Страждали співці в самоті;
На них не сіяли жупани-лудани,
Коли ж на руках їх дзвеніли кайдани,
То вже не були золоті…