У наведеному фрагменті повісті «Тіні забутих предків» знайдіть і виділіть художні засоби виразності (звукові засоби, лексичні засоби, тропи, синтаксичні засоби).
Далекі гори одкривали один за одним свої верхи, вигинали хребти, вставали, як хвилі в синьому морі. Здавалось, морські буруни застигли саме в ту мить, коли буря підняла їх з дна, щоб кинуть на землю та заллять світ. Вже синіми хмарами підпирали край-небо буковинські верхи, оповились блакиттю близькі Синиці, Дземброня і Біла Кобила, курився Ігрець, колола небо гострим шпилем Говерля, і Чорногора важким своїм тілом давила землю.
Полонина! Він вже стояв на ній, на сій високій луці, вкритій густою травою. Блакитне море збурених гір обляло Івана широким колом, і здавалось, що ті безконечні сині вали таки ідуть на нього, готові впасти до ніг.
Вітер, гострий, як наточена бартка, бив йому в груди, його дихання в одно зливалось із диханням гір, і гордість обняла Іванову душу. Він хотів крикнуть на всі легені, щоб луна покотилась з гори на гору, аж до крайнеба…
Мені дуже сподобалася новела "Лось". Після прочитання її я глибоко задумалася. Про те як ми люди відносимося до природи. До того що оточує нас. Хлопчики з новели чинили правильно . Мене вражає їх сміливість і благородність, коли вони ризикуючи своїм життям рубали "зрадливу" кригу, незлякалися погроз браконьєра дядьки Шпичака , а "подалися в заповідник,щоб заявити охороні" .В той час мене охоплює жах коли я думаю про таких людей як дядько Шпичак. Я підтримую авторський осуд зажерливості, жортокості Шпичака відчутний у його поведінці . Діти рятували лося , а він "присівши в виїмку" , насміхався над ними , а потім "Шпичак обійшов навколо вбитого звіра й носком ткнув його між роги . Я з призирством ставлюся до цього браконьєра , до його трусості коли він злякався за те що діти пішли заявляти охороні "його наче щось тіпануло, коли він зрозумів, що доведеться відповідати за вчинений злочин". Отже, ставлення людини до природи - це мірило людської моралі . Справжня любов до рідної землі повинна бути не вища споглядальної а й дійовою, спрямовоною на захист і примноження багатства рідного краю.
Якби я був чарівником,
Не було б смутку і печалі,
Не було б зла і ворогів,
Не було б катастроф і жахів.
Ніхто б не плакав, не ридав,
Ні зла б на когось не тримав,
А сльози б щастя навертались
Від злагоди і чистоти
Не було б більше тих хвороб,
Що не дають нам жить спокійно,
Щоб був щасливий мій народ.
В майбутнє щоб ішов надійно!
Якби я був чарівником…!
Усе б на світі тільки розквітало,
Цвіло буяло і росло,
І щоб усе плоди давало.
Учителі, щоб нас любили,
І за невивчені уроки не сварили,
А мило нам так посміхались,
Щоб ми зі школи « не змивались».
Батьки, щоб все нам дозволяли
І зранку дуже нас не піднімали,
Бабусі, дідусі, щоб довго жили
І ще правнуків оженили,
Щоб Україна рідна процвітала,
Ніколи б і ні з ким не воювала,
Щоб вся у світі зброя вмить
Перетворилась в іграшковий світ,
Щоб люди голоду не знали
І вже ніколи не вмирали,
І спокій в світі панував,
Добро і мир всім дарував.
Якби я був чарівником..?!
То всі надії, мрії ,сподівання
Я виконав би вмить.
Якби я був чарівником…