Якщо мова йде про друковані видання, то книга в моєму житті має не дуже велике значення. Раніше, для того щоб щось дізнатися, люди йшли до бібліотеки, шукали потрібні їм книги та читали їх у читальній залі. Можна було також робити замовлення і брати їх додому. Після того як читач прочитував книги, він повинен був повернути їх назад в бібліотеку.
Тепер можна за лічені секунди знайти потрібну інформацію в Інтернеті. Причому це можна зробити не тільки на комп’ютері, але й на планшеті чи смартфоні.
Якщо ж мова йде про книгу взагалі, а не тільки про друковану, то її роль у моєму житті величезна. Книги потрібні для навчання, для отримання нової інформації. Не дарма їх називають джерелом знань. Є й такі книги, як збірники казок, оповідань, віршів, які використовуються для розваг.
Щодо моєї родини, то мої батьки, як і в минулі роки, віддають перевагу паперовим, тобто друкованим виданням.
Кожна грамотна людина має завдячувати книзі. Адже всі в дитинстві відвідували школу, де вчилися за підручниками. Тому я повністю згоден з твердженням народної мудрості: книга — помічник і друг людини.
До слова – ваші крила… Вони не декоративні? Ви можете літати? – Звичайно. – Ну й даремно. Літати вам суворо забороняється. Ми до цього, скажемо відверто, просто не готові. Мусите якось на землі собі раду давати. А то у нас народ, знаєте, допитливий. Подивиться, подивиться котрийсь та й собі, чого доброго, злетіти захоче. І цього ніяк не можна допустити… То ви вже якось без крил, добре? Не хвилюйте уми, так би мовити…
Мудрий завше поступався дурному! — І глупота завойовувала світ.
Де взяти ще стільки драконів, аби кожен з нас мав кого розіп’ясти? Де взяти стільки іуд, аби мали на кого перекласти провину?
— Але ж таке не буває. Де хто чув, щоб дракон займався книгами?! — Ви ще не все знаєте. Він і вірші пише.
Коли народ засне, то спить так міцно, аж поки не почує на своїй горлянці ножа убивці...
Чим мені подобаються худі дівчата. То це тим, що в тяжку хвилину бути лицарем щодо них не завдає великих труднощів.
- Ага, забув спитати. Скільки в нього голів? - Одна. - Як - одна?! Всього одна?! - А ви думали скільки! - та це ж неподобство! Та я к він посмів?! Ну, ви чули щось подібне, пане Антосю? Одна голова! Курам на сміх! А де ще дві? - Такий вродився. - Ну, пішли часи... Уже й дракони порядні перевелися. Не диво, що воно таке глупеньке вдалося
- А дівок їсть? - втрутився Юхно. - Дівок?.. Гм... - шинкар знову наморщив лоба. - На картині намальовано, що їсть... Бідний-бідний, навіть пательні не має, аби собі всмажити. Мусить сиру дівку їсти... А від сирої дівки живіт болить. От коли він сирої дівки нажереться, то де йому з вами битися?
Поклавши трупом безліч народу, вони потім мають поживу для своїх писань, вони потім роками насолоджуються оспівуванням свого героїзму, обсмоктують кісточки трагедій і геноцидів, клянуться урочисто не повторити нічного подібного і - повторюють! Повторюють, бо не мають у своїй ницості іншої розваги понад смерть
Тепер можна за лічені секунди знайти потрібну інформацію в Інтернеті. Причому це можна зробити не тільки на комп’ютері, але й на планшеті чи смартфоні.
Якщо ж мова йде про книгу взагалі, а не тільки про друковану, то її роль у моєму житті величезна. Книги потрібні для навчання, для отримання нової інформації. Не дарма їх називають джерелом знань. Є й такі книги, як збірники казок, оповідань, віршів, які використовуються для розваг.
Щодо моєї родини, то мої батьки, як і в минулі роки, віддають перевагу паперовим, тобто друкованим виданням.
Кожна грамотна людина має завдячувати книзі. Адже всі в дитинстві відвідували школу, де вчилися за підручниками. Тому я повністю згоден з твердженням народної мудрості: книга — помічник і друг людини.
До слова – ваші крила… Вони не декоративні? Ви можете літати? – Звичайно. – Ну й даремно. Літати вам суворо забороняється. Ми до цього, скажемо відверто, просто не готові. Мусите якось на землі собі раду давати. А то у нас народ, знаєте, допитливий. Подивиться, подивиться котрийсь та й собі, чого доброго, злетіти захоче. І цього ніяк не можна допустити… То ви вже якось без крил, добре? Не хвилюйте уми, так би мовити…
Мудрий завше поступався дурному! — І глупота завойовувала світ.
Де взяти ще стільки драконів, аби кожен з нас мав кого розіп’ясти? Де взяти стільки іуд, аби мали на кого перекласти провину?
— Але ж таке не буває. Де хто чув, щоб дракон займався книгами?! — Ви ще не все знаєте. Він і вірші пише.
Коли народ засне, то спить так міцно, аж поки не почує на своїй горлянці ножа убивці...
Чим мені подобаються худі дівчата. То це тим, що в тяжку хвилину бути лицарем щодо них не завдає великих труднощів.
- Ага, забув спитати. Скільки в нього голів? - Одна. - Як - одна?! Всього одна?! - А ви думали скільки! - та це ж неподобство! Та я к він посмів?! Ну, ви чули щось подібне, пане Антосю? Одна голова! Курам на сміх! А де ще дві? - Такий вродився. - Ну, пішли часи... Уже й дракони порядні перевелися. Не диво, що воно таке глупеньке вдалося
- А дівок їсть? - втрутився Юхно. - Дівок?.. Гм... - шинкар знову наморщив лоба. - На картині намальовано, що їсть... Бідний-бідний, навіть пательні не має, аби собі всмажити. Мусить сиру дівку їсти... А від сирої дівки живіт болить. От коли він сирої дівки нажереться, то де йому з вами битися?
Поклавши трупом безліч народу, вони потім мають поживу для своїх писань, вони потім роками насолоджуються оспівуванням свого героїзму, обсмоктують кісточки трагедій і геноцидів, клянуться урочисто не повторити нічного подібного і - повторюють! Повторюють, бо не мають у своїй ницості іншої розваги понад смерть
Объяснение: