1. Укажіть рядок, у якому всі прийменники похідні.
А) Без, од, над, посеред.
Б) Без, кінець, із-за, на.
В) Поміж, обабіч, щодо.
Г) Попід, близько, до, по.
2. Усі прийменники пишуться через дефіс у рядку.
А) (З)над, (по)над, (по)між, (по)серед;
Б) (На)прикінці, (в)наслідок, (на)зустріч, (по)біля;
В) (З)під, (за)для, (уві)сні, (у)слід;
Г) (З)поза, (з)посеред, (з)поміж, (з)за.
3. Укажіть рядок, у якому всі сполучники єднальні.
А) Або, чи, то, хоч, чи...чи;
Б) І, й, та (в значенні і), ні-ні, як-так;
В) Проте, не тільки, а, але;
Г) Ні-ні, не то...не то, або...або, і.
4. Укажіть рядок, у якому всі сполучники підрядні.
А) Бо, тому що, оскільки, якби, дарма;
Б) Бо, та, проте, начебто, ніби;
В) Але, мов, як, щойно, якщо;
Г) Хай, ні...ні, ледве, й, однак.
5. Укажіть речення, у якому сполучник служить для поєднання
однорідних членів:
А) Довкола будиночків цвів бузок, і на білі стіни падала тінь від листя (П.
Панч).
Б) Сонця ще не було видно, хоч далекі шпилі вже рожевіли (М.
Коцюбинський).
В) Ліс шумів над ним тужливо, і плакав, і ревів (І. Франко).
Г) Розчинилися двері, і через поріг переступила з повним відром Галя (А.
Шиян).
6. Укажіть рядок, у якому всі слова з не пишемо разом.
А)Не/легко, не/абияк, не/наче, не/щастя.
Б) Не/ по-людськи, не/впинно, не/абищо, не/голосно, а тихо.
В) Не/хтувати, не/щастить, не/чути, не/ставити.
Г) Не/вишиті рушники, не/розмальована мною листівка, не/допоміг.
7.Сполучник з’єднує частини складного речення у варіанті:
А) Вечір гаптував небеса і золотом, і сріблом, і янтарем.
Б) Не тільки мотузок, а й терпець рветься.
В) Дзвони грають, бо моя воскресає душа.
8.Тільки частки записано в рядку:
А) навіть, нехай, немов, попід;
Б) майже, не, невже, лише;
В) посеред, або, хай, ні.
ІІ рівень – правильна відповідь 1б.
9.Установіть відповідність між виділеними словами і частинами мови.
1. Прийменник А) Дзвенять гаї, мов арфи, а день біжить, сміється
2. Сполучник (О. Підсуха)
3. Частка Б) Нехай не знає втоми та рука, щодобре зерно
в добру землю сіє (М. Рильський)
В) Ох, яка буря знялася на морі (О. Іваненко)
10. Установити відповідність між словосполученнями і смисловими
відношеннями, на які вказують прийменники.
1. Ключ від дверей А) Міжпредметні відношення
2. Відійшов від бібліотеки Б) Означальні відношення
3. Заспівав від радості В відношення
4. Приїде у вівторок Г) Причинові відношення
Д) Часові відношення
ІІІ рівень – правильна відповідь 2б.
11. Запишіть слова, знімаючи риску
З/за, на/вколо, по/перек, на/випадок, з/понад, по/між, під/час, під/кінець,
одночасно/з, дарма/що, тому/що, хто/небудь, аби/що,як/от,не/наче,
ані/трохи, от/же, стій/бо, де/хто, не/мов/би/то/.
12. Спишіть речення, поставте розділові знаки, виділене слово
розберітьяк частину мови.
Василько підвівся обтріпуючись підбігдо саней.
Я вважаю, що зрада — це один із найбільших гріхів у взаєминах між людьми. Її причини бувають різними, тому в одних випадках їй немає прощення, а в інших, зважаючи на щире каяття в скоєному, людину можна пробачити.
Найбільш руйнівною є зрада, замаскована високими словами, в основі якої — корисливі й егоїстичні інтереси. Вона, як ракова пухлина, поширюється, розростається в паралізованому корупцією суспільному організмі, знищуючи життєздатні сили, — це те, що не може бути виправданим і прощеним. Яскравий приклад — злочин колишнього очільника України Віктора Януковича, який обкрадав і принижував мільйони людей, забираючи останнє у звичайних громадян, торгуючи інтересами України, віддаючи свою державу в пазурі сусіду. Наскільки цинічним і безсовісним треба бути, щоб удавати при цьому, ніби нічого страшного не відбувається! Таким продажним політичним діячам місце на смітнику історії.
Буває зрада через незнання чогось, або через слабкість, або через випадковість. Її наслідком е щире розкаяння, але пробачити грішника зможе тільки людина великодушна. Іноді прощають того, кого люблять, сподіваючись знайти втрачене щастя. Та для того, хто зрікся часточки самого себе, переступ не минає безслідно. Прикладом багатогранного художньо-філософського осмислення цієї проблеми можуть бути стосунки Мавки й Лукаша в драмі-феєрії Лесі Українки «Лісова пісня». Мавка не думає про помсту Килині чи Лукашевій матері, які завадили її щастю, і, маючи можливість покарати, прощає всіх. А от Лукаш навіки втратив те найкраще, що жило в його душі.
Отже, зрада буває різною й залежить від різних обставин. Підлих користолюбців не можна прощати. А в особистому житті, оцінюючи ситуацію, кожен має сам вирішувати, чи вірити каяттю того, хто скоїв цей гріх, чи можна йому пробачити, хоча гіркота зради із серця не зникає.
Відповідь:
Пояснення:
НАГОЛОС - ДУША МОВИ*
Наголоси у словах багато важать у живій мові. Наприклад, насИпати і насипАти. На письмі, де не позначено наголосів ці два слова годі розрізнити. А вони значать не одне й те саме. Засвоюючи мову з тексту, читач не може засвоїти правильного наголошення. Найкраще засвоювати правильний наголос з живої мови, з радіо або ТБ, чи на виставі в театрі. У цій царині політика зближення мов наробила чимало шкоди. Мовознавство під зорями Кремля спотворило український наголос у низці слів. Ці спотворення не сприяють розвитку мови, а навпаки збивають з пантелику мовців. Псують наголос у мові також і поети, які заради рими міняють наголос. І то не якісь початківці, а й метри. Пише М. Рильський: “Як же так убого ви живЕте Чом так занепали ви, скажіть, Щоб у дні космічної ракЕти Солов’я не в силі зрозуміть?” Якби метри вдавались до редакторів, і редактором був би автор цих рядків, то наведена строфа звучала б так: Як же живетЕ ви так дрімуче, Чом так занепали ви, скажіть, Щоб у дні ракет до-зір-ідучих Солов’я не в силі зрозуміть? Наш наголос у словах несетЕ, беретЕ, живетЕ, даєтеЕ на останньому складі. Інакше – це київське койне. ГАРАЗДИ чи ГАРАЗДИ? Слова гаразди і негаразди часті гості сьогодні у ЗМІ. Але на радіо й телебаченні вони, очевидно, часом або й завжди звучить неправильно, бо у словниках нема одностайности щодо наголосу в цих словах. Якщо Б. Грінченко та СУМ АН УССР наголошують його на И: гараздИ, то РУС АН УССР наголошує на А: гарАзди. І словники незалежної України повторюють цей нонсенс. Так РУС, виданий ”Абрисом”, пише “бажати усяких гарАздів”. Чисте тобі койне, а не українська мова. Почну з приказки: “Нема бідИ, щоб не вийшли гараздИ, і нема гараздУ, щоб не вийшов на бідУ”. Ця приказка свідчить, що й слово гарАзд у непрямих відмінках треба наголошувати на закінченні: у гараздІ, гараздОм тощо. І на це є доказ. Словник Желехівського: “оставайтеся в гараздІ”. РУКОПИСНИЙ чи РУКОПИСНИЙ, ПРАВОПИСНИЙ чи ПРАВОПИСНИЙ? У “Букварі южноруському”, укладеному Т. Шевченком, рукою Шевченка у слові рукОписна, посталено наголос на О. І це відповідає нашій традиції наголошення: коли від три-і-більше-складових іменників з жіночим наголосом (на другому складі від кінця) ми творимо прикметники, то наголошеним у прикметниках лишається той самий звук, хоч тепер цей наголос - дактилічний: Ямпіль - Ямпільський, колОдязь - колОдязний, дурИсвіт - дурИсвітський, коштОрис - коштОрисний, ненАвисть - ненАвисний, літОпис - літОписний (А. Кримський), отже рукОпис - рукописний, правОпис - правОписний. Так ці слова наголошувано, поки до них не взялися “академіки”. Хоч правильний наголос у слові рукОписний зберігся в РУСах АН УССР до 1962 р. Але Академія УССР поклала край такому відхиленню від братніх мов. А незалежні від мовної логіки сучасні фахівці не можуть, та й правду казавши, не хочуть щось із цим робити. ТІСНЯВА чи ТІСНЯВА, ТРІСКОТНЯВА чи ТРІСКОТНЯВА? Українським словесним формам великою мірою властивий дактилічний наголос - на третьому складі від кінця: кОлесо, пОдруга, зАчіпка, пОдушка, рЕшето, рІшення, серЕедина. Саме такий наголос фігурує й у словах плІснява, тупОтнява, тИскнява, (Грінченко) шамОтнява, пИскнява, (Грінченко) гуркОтнява. Ці приклади відбивають акцентологічну модель, за якою наголошувано слова такої структури. Та, на жаль, логіка не часто гостює у тих, хто записав у совєтських, а потім і в “незалежних” словниках форми тіснЯва, тріскотнЯва, пискотнЯва, стрекотнЯва. Чи ж може мовець, який стало говорить тупОтнява, гуркОтнява, шамОтнява, говорити раптом тріскотнЯва, пискотнЯва? Або після плІснява і тИскнява – говорити тіснЯва? Десь-таки, моделі, схвалені нашим мовним центром, не так легко ламати відповідно до примх не дуже підкутих фахівців. Але словники видруковано, розтиражовано і ними керуються вчителі та творці мовних конкурсів. Наш поет-мученик бажав-мріяв: “Орися ж ти, моя ниво, долом і горою...”. Ореться академіками. А що виростає? ОПІКУВАТИСЯ чи ОПІКУВАТИСЯ? Сучасні словники, як і в УССР, наголошують це слово на А: опікувАтися. Цей неправильний наголос має довгу історію. М. Комар у своєму “Словарі російсько-українському” (1893 р.) наводить слово опікувАти і зазначає, що запозичив його із словника Желехівського. Однак у Желехівського слово це наголошено інакше: опІкувати. Помилку Комаря повторюють усі пізніші словники вже й у слові опікувАтися, яке мовці вимовляють лише опІкуватися. Що саме так треба наголошувати це слово свідчать похідні форми опІкуваний та опІкування, наголошені на І. Якби наголос у слові опікувати був на А, то похідні форми були б опікувАння й опікувАний.