Моя кімната невелика, але дуже затишна. мені дуже приємно і зручно тут, бо є все, що мені необхідно. кімната квадратної форми, дуже світла, тому що велике вікно виходить на південь. перед вікном стоїть тасьмовий стіл з настільною лампою, поряд з нею — підставка для ручок і олівців. у шухлядах столу я зберігаю зошити та інші шкільні речі. біля столу — стілець, на якому я сиджу, коли роблю є завдання. коло правої стіни поряд зі столом — книжкові полиці з моїми улюбленими книжками і шкільними підручниками. далі — шафа для одягу. з іншого боку вікна розташований мій спортивний куточок — шведська стінка, поперечина, на якій можна підтягуватися, щоб тренувати руки, а також шкіряна боксерська "груша". тут я роблю ранкову зарядку. біля цієї ж стіни стоїть моє ліжко, точніше, розкладений диван. коли до мене приходять друзі, його можна скласти, щоб зручно було сидіти. на стіні над диваном висить невеличкий килим. постільна білизна зберігається в комоді, що стоїть у кутку. на комоді сидять мої пухнасті м'які друзі: ведмедик, заєць та собака з одним вухом. на стіні над комодом — кілька моїх малюнків. на підлозі лежить килим сіро-зеленого кольору. шпалери на стінах кімнати світло-зелені, меблі зі світлого дерева. ось такий у мене в кімнаті інтер'єр.
Людина все найдорожче увічнює у слові. З давніх-давен використовують слово не просто так, воно показує культуру народу уславлює націю. Подумати лише: із маленького слова народжується могутня мова. Безперечно, вона бере свій початок зі слова мати - найголовнішого й найріднішого в житті кожного. Для когось багатство - це гроші чи майно, для інших рідна мова. Ми повинні збагачувати мову ,плекати її ,як мати своє дитя. Недарма кажуть: пташок упізнають по піснях а людей по слову. Найкращий б дібратися до серця людини - сказати щось прекрасне. А образиш- не чекай у відповідь доброго слова. Адже слово не горобець- вилетить не спіймаєш. Треба берегти слово у великій українській мові, як наші діди та прадіди. А не любиш рідного слова ,святих звуків дитинства- не заслуговуєш на ім’я людини!