(: 3) визначити розряд поданих прикметників, уставте пропущені літери. сильний, пр…великий, андрі…ва, не/, матер…ні, прабатьківський, зеленуватий, жовто/гарячий, безкласовий, гречан…ий, садово/паркові, пр…кордон…ий. іі. (: 3) у словах на місці крапок вставити -н-, -нн-. , , , , , , , осіій, солов’ї, , лебедин…ий, овіян…ий, притаман…ий, прочитан…ий. ііі. (: 3) виписати якісні прикметники, утворити від них найвищий ступінь порівняння. молодий, батьківський, міцний, сталевий, розумний, солодкий, талановитий, вітряний, міський, картопляний, німий, смачний, яскравий, скляний, низький. іv. (: 3) написати прикметники разом або через дефіс. східно/кавказький, складно/підрядний, чорно/земний, історико/педагогічний, світло/рожевий, водо/очисний, гіркувато/кислий, жовто/гарячий, праце/любний, північно/східний, військово/полонений.
1. Яким відокремленим членом речення є виділені в реченні слова: Сон мене так ніжно обійма, що, *окрім сну, не хочеться нічого.
Відокремлена прикладка;
відокремлене означення;
обставина;
відокремлений уточнюючий додаток.
2. Укажіть речення, у якому відокремлена обставина виражена дієприслівниковим зворотом.
А пісня, наростаючи, пливла над берегом.
Жінка йде поволі й трохи зігнувшись.
І я зими крутий долаю норов, обличчя підставляючи вітрам.
Дівчата зачіпали Миколу, жартуючи, а він усе стояв похнюпившись.
3. Односкладним безособовим є речення
Будьмо взаємоввічливі.
Б Ввічливість — ознака вихованості.
В Нехай будуть взаємоввічливі.
Г Треба бути взаємоввічливими.
Д Будьте взаємоввічливі.
Объяснение:
Объяснение:
Беркутів почалася з однієї делікатної деталі: права власності на землю. За (не)написаним сюжетом підписав одного дня князь Данило (Галицький) указ: дарую боярину Тугару Вовку землі Тухольщини в українських Карпатах — і понеслось.
Вже тоді у XIII столітті існував такий собі квазіринок землі і для князя у цьому випадку працював принцип «чия держава, того і землі». Земельного кадастру, свідоцтв на право власності та подібних юридичних речей тоді ще не існувало. «Заслужив в мене боярин, чому б не подарувати йому трохи землі?», — десь так приблизно подумав князь і підписав відповідний документ.
Воля глави держави тоді — безумовний закон. Ніхто з його «адміністрації» не збирався з’ясувати, хто давним давно вже володіє цією територією. Формально все просто: в кого документ, той і правий. Так частина державної землі стала приватною, але питання: де була лінія розмежування між державною власністю князя і муніципальною владою громади села Тухля?
Приїздить зарозумілий боярин тепер на свої землі і з’ясовує, що на практиці все трохи інакше: громада Тухлі нічого про це не знає та не збирається підкорятися його волі. Місцеві продовжують випасати овець, ходити на полювання та жити вільним життям як і раніше.