Ще з пелюшок пам’ятаю свою бабуню Ганну. Вона завжди вставала з ліжка після третіх півнів та одразу ставала до праці – готувала, шила, прибирала, у городі наводила лад. Бабуня казала, що її молодість припала на важкі часи. Усе необхідне для життя було потрібно заробляти наполегливою працею, з самого дитинства, ніщо не підносилося на срібному блюдечку. Але з часом це стало їй у великій пригоді, адже вона звикла до праці, казала, що вона приносить радість. Моя бабуня отримала професію, набила руку в своїй справі, тому її завжди шанували. Навіть на пенсії вона ніколи не била байдики. Хоч багато води сплило з часів її молодості, любов до праці допомагала їй не втрачати жаги до життя до глибокої старості.
Ще з пелюшок пам’ятаю свою бабуню Ганну. Вона завжди вставала з ліжка після третіх півнів та одразу ставала до праці – готувала, шила, прибирала, у городі наводила лад. Бабуня казала, що її молодість припала на важкі часи. Усе необхідне для життя було потрібно заробляти наполегливою працею, з самого дитинства, ніщо не підносилося на срібному блюдечку. Але з часом це стало їй у великій пригоді, адже вона звикла до праці, казала, що вона приносить радість. Моя бабуня отримала професію, набила руку в своїй справі, тому її завжди шанували. Навіть на пенсії вона ніколи не била байдики. Хоч багато води сплило з часів її молодості, любов до праці допомагала їй не втрачати жаги до життя до глибокої старості.
Объяснение:
Мій дідусь Іван сидить на чолі великого овального столу у просторій
залі свого будинку. За цим столом щороку збирається його велика родина на
сімейні урочистості. Діти, онуки, правнуки… Всі ми вважаємо за велику честь
знаходитися в цьому домі за одним столом. Сьогодні діду виповнилося 85 років.
Він гарний: високий, ставний, з абсолютно сивою, але пишною шевелюрою,
яскравими синіми очима. Одягнений у модний джемпер та дорогі джинси, замість
краватки на ньому елегантна шийна хусточка, яка надає йому трохи легковажного,
богемного вигляду.
Мій дід – успішна людина. Все, що він має, заробив
своїми власними зусиллями, без участі «сильної волохатої руки». Він народився у
глухому далекому селі, де не було ні електрики, ні радіо, ні навіть книжок – взагалі нічого. Батько загинув на війні,
коли хлопчикові виповнилося шість років,
залишивши сиротами чотирьох дітей. Напевно, зайве буде розповідати, як важко
йому прийшлося у житті.
Та була в нього одна риса, яка й стала запорукою
його життєвого успіху: наполегливість у досягненні своєї мрії. А мріяв тільки
про одне – вивчитись. З свого Богом забутого села помандрував він до далекої
незнайомої Москви. І там якимось чудом вступив до інституту. Вчитися було
страшенно важко. Але здолав і науку. А потім почав працювати за фахом. Чесно
працював. Він каже, що це й виявилося найскладнішим – бути завжди чесним і
послідовним, ніколи не ставати на хибний шлях, приймати правильні рішення, не
шкодувати себе, віддаватися обраній справі. Ось тоді й почав приходити успіх.
Отже, якщо спитати мого діда, в чому він полягає,
той життєвий успіх, він вам скаже: працюй і не шукай легких шляхів. Все дуже
просто.