Настала осінь. Повітря стало прохолоднішим. Люди стали одягатися тепліше. Трава потемніла, пожовкла.Листя на деревах почало сохнути і опадати на землю, вкриваючи її теплим килимом. Лише ялинка залишилася зеленою, як влітку. Небо вкрилося темними, сірими хмарами. Пташки засумували, затихли, лиш де-не-де чується їх спів. Маленький горобчик попросив у вітерця: "Братику, ти високо літаєш!Поклич сонечко, нехай ще трішки погріє землю".Вирішив вітерець до Подув він на небо,хмарки розсунулися, розлетілися і вийшло сонечко.Пригріло сонце і все навколо ожило,защебетало, заспівало і на душі стало радісно.
Не можна обминути увагою й Василя Стуса. Поет перейшов через найтяжчі випробування, але не схилив голови. Його мужність, нескореність і тепер, як відлуння десятиліть, стала прикладом для нас, українців. А вороги навіть після смерті Василя продовжують його боятися, демонтуючи його барельєф на будівлі університету, у якому навчався поет. Він, ніби наслідуючи Тарасове «Караюсь, мучуся — але не каюсь», зносив усі репресії, концтабори. Хоч і помер Стус у шевченківському сорокасемирічному віці, але вічною залишилися його талант, твори, бо душа славетного українця злилась воєдино з душею всього нашого народу й несе крізь століття до все нових і нових поколінь неповторне поетичне слово.
А чи можна не згадати про жіночну й мужню уродженку Полтавщини Марусю Чурай? Про неї пишуть романи, балади, п’єси, їй будують пам’ятники, без пісень цієї поетеси та співачки не можна уявити нашу літературу й сьогодні, майже через 4 століття. Ще з дитинства кожен із нас знає, чому не варто Грицеві ходити на вечорниці: «Бо на вечорницях дівки-чарівниці!» Пісенний спадок Марусі такий нетлінний, як і її талант. Історія кохання саме цієї дівчини зачаровує нас зі сторінок роману у віршах Ліни Костенко, який знайшов затишне місце в серцях українців. Життя Марусі не встелене м’якою доріжкою, під її ступнями було чимало гострого каміння, але, незважаючи ні на кров, ні на біль, вона пройшла всі перешкоди, стиснувши кулаки.
Наша історія не написана яскравими літніми барвами, її не читаємо з усмішкою на обличчі, але тут часто можна зустріти справжні таланти, які не обмежилися лише тісними рамками свого століття, а й продовжують дивувати глибиною своїх душ і тепер. Треба пам’ятати: те, що ми називаємо «сьогодні», — для когось стане історією, тому саме від нас залежить, чи й про наше покоління згадуватимуть через віки. Кожному дозволено взяти в руки пензлик, виводити ним свій слід, яким нащадки можуть захоплюватися, про який писатимуть легенди.
Не можна обминути увагою й Василя Стуса. Поет перейшов через найтяжчі випробування, але не схилив голови. Його мужність, нескореність і тепер, як відлуння десятиліть, стала прикладом для нас, українців. А вороги навіть після смерті Василя продовжують його боятися, демонтуючи його барельєф на будівлі університету, у якому навчався поет. Він, ніби наслідуючи Тарасове «Караюсь, мучуся — але не каюсь», зносив усі репресії, концтабори. Хоч і помер Стус у шевченківському сорокасемирічному віці, але вічною залишилися його талант, твори, бо душа славетного українця злилась воєдино з душею всього нашого народу й несе крізь століття до все нових і нових поколінь неповторне поетичне слово.
А чи можна не згадати про жіночну й мужню уродженку Полтавщини Марусю Чурай? Про неї пишуть романи, балади, п’єси, їй будують пам’ятники, без пісень цієї поетеси та співачки не можна уявити нашу літературу й сьогодні, майже через 4 століття. Ще з дитинства кожен із нас знає, чому не варто Грицеві ходити на вечорниці: «Бо на вечорницях дівки-чарівниці!» Пісенний спадок Марусі такий нетлінний, як і її талант. Історія кохання саме цієї дівчини зачаровує нас зі сторінок роману у віршах Ліни Костенко, який знайшов затишне місце в серцях українців. Життя Марусі не встелене м’якою доріжкою, під її ступнями було чимало гострого каміння, але, незважаючи ні на кров, ні на біль, вона пройшла всі перешкоди, стиснувши кулаки.
Наша історія не написана яскравими літніми барвами, її не читаємо з усмішкою на обличчі, але тут часто можна зустріти справжні таланти, які не обмежилися лише тісними рамками свого століття, а й продовжують дивувати глибиною своїх душ і тепер. Треба пам’ятати: те, що ми називаємо «сьогодні», — для когось стане історією, тому саме від нас залежить, чи й про наше покоління згадуватимуть через віки. Кожному дозволено взяти в руки пензлик, виводити ним свій слід, яким нащадки можуть захоплюватися, про який писатимуть легенди.