ответ:Гармонія людини і природи як велика духовна цінність.
Кажуть, у природи немає для нас ні нагород, ні покарань, у неї є лише наслідки. Я особисто це розумію так, що людина і природа взаємозвязані і взаємозалежні. Людство використовує природне багатство: ліс, водоймища, гори, тварин і рослин. Природа, здається, щедро ділиться всім цим. Але в останні часи гармонія людини і природи швидше нагадує "екологічне рабство". Людина бере, але, нажаль, не віддає. Людина - споживач, а не партнер. Природа кричить: "Земляне, не нищ мене! Не вирубуй дерев в горах! Не забруднюй океани пластиком! Не нагрівай чадом планету! Не спалюй тваринок в полях!.." Сказати по правді, не нищити природу може лише людина з духовними цінностями. Не йде мова про релігійні переконання. На мою думку, ти можеш не читати книжок і не дивитися Діскавері про природу, можеш на мати вдома жодної домашньой тваринки, але в наш час інтернету неможливо не знати про екологічні проблеми країни і світу.
Отже, щонайменше, що може зробити кожен з нас зараз і тут, - це не викидати папірці і білетики на вулиці собі під ноги, сортувати сміття вдома і не знущатись над бродячими тваринами. Тоді, мабуть, можна говорити про гармонію людини і природи.
Ось я і зважилася подивитися Хатіко. Захоплені відгуки про цей фільм чула багато разів, але не вистачало духу подивитися цей фільм. Я приблизно знала, що собачка чомусь буде страждати, сумувати (але конкретно дізнатися весь сюжет не хотіла) тому з духом я збиралася роки два. Після перегляду "Білий Бім" у себе я приходила дня три, тому перед переглядом Хатіко я запаслася носовими хустками. Що сказати, фільм, звичайно, красивий, слізливий, зворушливий. Ось вона - голлівудська продукція без еротики, насильства, наркоманії (і інш.)! Багато хто порівнює (ну зрозуміло) його з "Бімом". Я навіть чула таку версію, що це американський "Білий Бім". Але це зовсім інший фільм, абсолютно про інше! "Бім" - фільм про жорсткість, байдужість і бездушності, "Хатіко" - фільм ПРО ЛЮБОВ. І неважливо хто до кого відчуває любов: жінка чи до чоловіка, чоловік чи до дитини, тварина чи до людини - це почуття свято в будь-якому своєму прояві. Вражає, що Хаті чекав свого господаря більше років, ніж з ним прожив. Ось це дійсно любов! Ось це дійсно прихильність! Хоча, мотив якогось байдужості у фільмі теж присутня. І я говорю не про те типі, який витрачав на власні примхи гроші, призначені Хатіко. Урядова повно, і це не дивно. Швидше мене здивувало, що до собаки так добре ставилися на станції. Годували, доглядали як могли. На жаль, в дійсності так нечасто буває. Вразило мене байдужість інших людей. Сім'ї Паркера. Так, вони не могли і не повинні були силою утримувати собаку в будинку, з якого він збігав. Але вони могли його хоча б взяти на похорон. Можливо, Хати тоді б зрозумів, що господар не повернеться, і навчився любити так само сильно решти членів його родини. Його ж замикають в будці, залишаючи на едине зі своїм горем. А горе цієї собаки було більше, ніж горе дружини і дочки. У вдови Паркера є дочка і внук, у дочки - чоловік, мама і син, у Хаті ж немає нікого ... Ще більше мене вразило, що хлопчикові розповіли істоірію Хатіко, коли він був уже підлітком. А хлопчик так і не разу не відвідав Хатіко. Хоча міг би. Не знаю. що це-режисерська задумка або сценарна недоробка, але от не викликає сім'я Паркера в мене добрих почуттів.
Коли наприкінці фільму дізнаєшся, що історія заснована на реальних подіях, плакати хочеться ще більше. Протязі всього фільму сльози стояли в мене в очах, під кінець - я розридалася-таки навзрид. Особливо, коли побачила фоторгафії Справжнього Хатіко - обдертою, хворий, втомленою, що сумує собаки ... А як показаний старий Хатіко у фільмі! Я розридалася тільки від його виду!
Вражає, що таким емоційним, зворушливим, хапає за душу може бути фільм, в якому так мало реплік. Адже зауважте: слова рідкісні в "Хатіко". Зате постійно ми чуємо красиву, сумну мелодію ... Ну як тут не плакати?
Ця роль Річарда Гіра стала моєю улюбленою. Ніяка "Красуня" в підметки не годиться!) Але дивитися фільм ще раз не буду. Досить! Наплакалася!
ответ:Гармонія людини і природи як велика духовна цінність.
Кажуть, у природи немає для нас ні нагород, ні покарань, у неї є лише наслідки. Я особисто це розумію так, що людина і природа взаємозвязані і взаємозалежні. Людство використовує природне багатство: ліс, водоймища, гори, тварин і рослин. Природа, здається, щедро ділиться всім цим. Але в останні часи гармонія людини і природи швидше нагадує "екологічне рабство". Людина бере, але, нажаль, не віддає. Людина - споживач, а не партнер. Природа кричить: "Земляне, не нищ мене! Не вирубуй дерев в горах! Не забруднюй океани пластиком! Не нагрівай чадом планету! Не спалюй тваринок в полях!.." Сказати по правді, не нищити природу може лише людина з духовними цінностями. Не йде мова про релігійні переконання. На мою думку, ти можеш не читати книжок і не дивитися Діскавері про природу, можеш на мати вдома жодної домашньой тваринки, але в наш час інтернету неможливо не знати про екологічні проблеми країни і світу.
Отже, щонайменше, що може зробити кожен з нас зараз і тут, - це не викидати папірці і білетики на вулиці собі під ноги, сортувати сміття вдома і не знущатись над бродячими тваринами. Тоді, мабуть, можна говорити про гармонію людини і природи.
Объяснение:
Ось я і зважилася подивитися Хатіко. Захоплені відгуки про цей фільм чула багато разів, але не вистачало духу подивитися цей фільм. Я приблизно знала, що собачка чомусь буде страждати, сумувати (але конкретно дізнатися весь сюжет не хотіла) тому з духом я збиралася роки два. Після перегляду "Білий Бім" у себе я приходила дня три, тому перед переглядом Хатіко я запаслася носовими хустками. Що сказати, фільм, звичайно, красивий, слізливий, зворушливий. Ось вона - голлівудська продукція без еротики, насильства, наркоманії (і інш.)! Багато хто порівнює (ну зрозуміло) його з "Бімом". Я навіть чула таку версію, що це американський "Білий Бім". Але це зовсім інший фільм, абсолютно про інше! "Бім" - фільм про жорсткість, байдужість і бездушності, "Хатіко" - фільм ПРО ЛЮБОВ. І неважливо хто до кого відчуває любов: жінка чи до чоловіка, чоловік чи до дитини, тварина чи до людини - це почуття свято в будь-якому своєму прояві. Вражає, що Хаті чекав свого господаря більше років, ніж з ним прожив. Ось це дійсно любов! Ось це дійсно прихильність! Хоча, мотив якогось байдужості у фільмі теж присутня. І я говорю не про те типі, який витрачав на власні примхи гроші, призначені Хатіко. Урядова повно, і це не дивно. Швидше мене здивувало, що до собаки так добре ставилися на станції. Годували, доглядали як могли. На жаль, в дійсності так нечасто буває. Вразило мене байдужість інших людей. Сім'ї Паркера. Так, вони не могли і не повинні були силою утримувати собаку в будинку, з якого він збігав. Але вони могли його хоча б взяти на похорон. Можливо, Хати тоді б зрозумів, що господар не повернеться, і навчився любити так само сильно решти членів його родини. Його ж замикають в будці, залишаючи на едине зі своїм горем. А горе цієї собаки було більше, ніж горе дружини і дочки. У вдови Паркера є дочка і внук, у дочки - чоловік, мама і син, у Хаті ж немає нікого ... Ще більше мене вразило, що хлопчикові розповіли істоірію Хатіко, коли він був уже підлітком. А хлопчик так і не разу не відвідав Хатіко. Хоча міг би. Не знаю. що це-режисерська задумка або сценарна недоробка, але от не викликає сім'я Паркера в мене добрих почуттів.
Коли наприкінці фільму дізнаєшся, що історія заснована на реальних подіях, плакати хочеться ще більше. Протязі всього фільму сльози стояли в мене в очах, під кінець - я розридалася-таки навзрид. Особливо, коли побачила фоторгафії Справжнього Хатіко - обдертою, хворий, втомленою, що сумує собаки ... А як показаний старий Хатіко у фільмі! Я розридалася тільки від його виду!
Вражає, що таким емоційним, зворушливим, хапає за душу може бути фільм, в якому так мало реплік. Адже зауважте: слова рідкісні в "Хатіко". Зате постійно ми чуємо красиву, сумну мелодію ... Ну як тут не плакати?
Ця роль Річарда Гіра стала моєю улюбленою. Ніяка "Красуня" в підметки не годиться!) Але дивитися фільм ще раз не буду. Досить! Наплакалася!