Спишіть речення,розмовляючи пропущені розділові знаки.Обґрунтуйте пункторами та написання виділених слів 1Вітри гули віолончеллю писали пальми акварель.2Гаснув вечір і море внизу килими розгортало барвисті.3 Дрімають копиці скошеного сіна в спить прив'язала трава в срібних покосах.4Летять з гори санки і ґринджолята в очах мигтять занесені тини
підкресліть грамотні основи
)
1. Сонце повільно піднімалося з-за обрію; надворі було тихо та спокійно. 2. Ми зрозуміли: скоро дощ закінчиться. 3. Зникне мова - зникне нація. 4.Хмара виплакала сльози, ними вкрила гаї. 5. Стоїть явір над водою, на воду схилився - сидить козак у неволі, тяжко зажурився. 6. У нашому лузі сталася новина: зацвіла біленьким червона калина. 7. Дуже тішиться бджола: дика груша розцвіла. 8. Бачу: летить чорнокрилий тах. 8. Небо було синіше од моря - море було синіше од неба. 9.Росла, росла дівчинонька та й на порі стала; ждала, ждала козаченька та й плакати стала. 10. Мир у світі таки буде: його хочуть усі люди. 11. Стеле м'якенько - твердо спить. 12. На годину спізнишся - за рік не наздоженеш. 13. Прийшов ранок - збудились дороги. 14. Защебетав соловей - пішла луна гаєм.
Объяснение:
Наша пам’ять – дивовижний інструмент. Дещо ми забуваємо майже одразу, а дещо впивається в нашу душу настільки глибоко, що позабути це здається неможливим. Ми кажемо: «я не забуду цього ніколи» насправді не знаючи, чи не зітре якась майбутня подія попередньої. І не тому, що людина така забудькувата істота, а тому що тут спрацьовує одвічний закон: ми віримо лиш у те, в що хочемо вірити; ми пам’ятаємо лише те, що хочемо пам’ятати. І нема тут несправедливості, не звинуватиш тут когось у байдужості – є лише людська пам’ять, яка не може тримати у собі все, як не крути. Нам легше забути, ніж пам’ятати.
Наше минуле – це досвід. Досвід, який ти переймаєш у своїх батьків, дідів, у свого народу. І якби ми не мали цього досвіду, то чи змогли б жити без помилок? Хіба таке можливо? Ні. Не були б зроблені тисячі відкриттів, бо вчені-сучасники не мали б інформації від своїх попередників, ми б не мали звичаїв, традицій, менталітету, форм поведінки... Ми б не мали історії! А як писав О. Довженко: «Народ, що не знає своєї історії, є народ сліпців».
Ми живемо у непростий час. В час, коли гроші важливіші за моральні цінності, коли аморальність стає нормою життя. І, здається, ніщо не може зупинити цього руйнівного колеса. Про яку пам’ять славного минулого можна казати, якщо ми забуваємо очевидні речі: любов до Батьківщини, пошану до старших, цінність і красу рідної мови... Сьогоднішня молодь, як приклад, не знає і не хоче знати історію держави, у якій живе. Таке враження, ніби сучасні юнаки і дівчата переконані в тому, що теперішнє це не запорука минулого, а просто те, що приходить само по собі.
Можна знайти й більш приземистий приклад: людина, яка втратила пам’ять внаслідок шоку або автомобільної аварії. Перше, що вона пам’ятає – біла стеля лікарняної палати, а далі – пустота... І про яку вже історію можна казати, якщо ти не пам’ятаєш навіть власного імені. І як жити далі? Починати все з нуля дуже непросто, адже, можливо, хтось чекає на тебе, а ти лиш скажеш: «Я все забув...» Це страшно. Думаю, така людина хоче повернути свою пам’ять будь-що, бо кожен спогад є для неї ще одним кроком на стежині до майбутнього.