Усі відносні та присвійні прикметники вжито в значенні якісних у рядку словосполучень:
барвінкові очі, малиновий сік, кам′яна огорожа
залізна воля, солодкий голос, скляний посуд
бузкова сукня, медові очі, ведмежа послуга
оксамитові брови, золотий годинник, вовчі закони
Настала чарівна осінь. Пожовкле та почервоніле листя, кружляючи в вальсі, падає на землю. Підхоплене вітром, воно танцює в повітрі. Я дуже люблю гуляти осінніми вулицями. Ось йдеш, шаркаючи листям, і поринаєш у мрії. Очі радіють тим подарованим природою барвам. Восени настрій особливо романтичний. Все навкруги чарує своєю красою. Місто наповнене пахощами дощу та сирості. Яка ж гарна жовтокоса осінь!
Дієприкметники: пожовкле, почервоніле, підкоплене, подарованим, наповнене.
Дієприкметник ⇒ особлива форма дієслова, що виражає ознаку предмета за дією (чи станом). Ця особлива форма дієслова відповідає на питання який? яка? яке?
Як на мене, не дуже. Звісно, я можу судити тільки з власного досвіду та по расказам друзів та знайомих, але все ж таки я можу стверджувати, що українці як були гостинною нацією, так нею і залишилися. Інша справа, що тепер заздалегідь дзвонять перед тим, як прийти у гості, бо людей може не бути вдома. Попередити про свій видит - це питання етикету, і таке правило аж ніяк не робить людей менш гостинними.
Як і раніше, нинішнє покоління українців любить як ходити у гості, так і приймати гостей. Як і раніше, ми намагаємося зробити так, щоб гість почував себе як удома. Як і раніше, добре пригостити та розважити гостя - обов'язково. Як і раніше, господарі потурбуються про те, щоб гість добрався додому без перешкод або взагалі переночував у них та поїхав додому вранці. Тому я вважаю, що гостинність як була, так і залишається характерною рисою нашого українського народу.