Відредагувати текст: Бувши визначним вченим XIX століття, він мав різностороннє обдаровання і широкий круг зацікавлень, залишивши багато вагомих праць в області історії, природничих наук, літературознавства, мовознавства, фольклористики. Народився Михайло Олександрович Максимович в 1804 році біля Золотоноші в хуторі Тимківщина, походив з давнього козацького старшинського роду. Дев’ятнадцятьохрічним закінчив словесний і природничий відділи філософського факультету, а згодом ще й медичний Московського університета і був залишений викладачом та для науковоакадемічної праці. У 1834 році був за викладати російську словесність у відкритому тоді Київському університеті і тоді ж обраний першим ректором. Йому виповнилося тридцять років. Із-за поганого стану здоров’я у 1845 році пішов у відставку й займався науково-літературною діяльністю, проживаючи на власному своєму хуторі Михайлова Гора біля Золотоноші, де, померши, не дожив й до сімдесяти. Як визначний фольклорист, видав кілька збірників народних пісень. Збірники були знані, широковідомі і популярні у слов’янському світі. Були знані ці збірники в Англії і навіть в Америці.
Мене звуть Антон, мені 14 років, вчуся у восьмому класі. Я живу разом зі своєю сім'єю. Це тато, мама і сестра Ліза, яка молодша за мене на два роки. У мене каштанове волосся, зелені очі. Статура середня, і зростання теж. Я цілком симпатичний зовні, хоча і не красень. Вчуся я в школі середньо, з предметів найбільше люблю математику, біологію та географію. У мене є хобі: я обожнюю настільні ігри різних видів: з фігурами, фішками, картами і всім іншим. Я вмію грати і в класичні шашки і шахи. З молодшою сестрою ми завели цуценя Альму і піклуємося про неї, ходимо з нею гуляти. Спортом я цілеспрямовано не займаюся, але люблю покрутитися з друзями на турніку, на брусах, позайматися на тренажерах. Я товариська особистість. Люблю знайомитися з новими людьми, спілкуватися у великій компанії, брати участь в суперечках. Серед моїх друзів є і хлопчики, і дівчатка. Я назвав би себе доброзичливою людиною, часто я допомагаю своїм друзям. За характером я зовні спокійний. Люблю подумати і позначати. Але це не означає, що я не можу сильно переживати. Просто я помітив, що якщо внутрішньо схвильований, то це не видно на мою поведінки. Цю рису свого характеру я хотів би трохи змінити. Адже часто мої друзі і товариші просто не помічають, що у мене якісь неприємності, і не пропонують до Зрідка я буваю запальним, якщо мене дуже роздражнять. Тоді я можу вилити весь свій гнів на кривдника, так, що йому мало не здасться. Але потім я здатний помиритися, бо не злопам'ятний.
Годуються вони в основному насінням сосен, ялин.В урожайний рік шишкарям узимку вдосталь корму. От вони і починають мостити гнізда та виводити пташенят у ситну для них пору року – зимою. Шишкар – ялинник будує таке тепле гніздо, що ні яйця, ні пташенята в ньому не замерзають.
Будує його лише самка з гілочок хвойних дерев, лишайника, м’яких корінців, вимощує мохом, шерстю, пір’ям. Самець супроводжує самку, коли вона збирає будівельний матеріал. Гніздо завжди знаходиться високо над землею, біля стовбура чи в сплетінні крайніх гілок. Як тільки самка знесе яйця, з гнізда нікуди не відлучається, щоб не застудити яєць. Їжею її забезпечує самець. Такий розподіл обов’язків продовжується кілька днів після появи на світ пташенят.Пізніше самка харчується самостійно і батьки вже разом годують нащадків. Чим же вигодовують вони своїх пташенят?
Вигодовують вони їх не комахами, як більшість зерноїдних птахів (та й де зимою комахи!), а подрібненими насінинами хвойних дерев. Пташенята вилітають із гнізда через кілька тижнів, але тривалий час лишаються разом з батьками, а потім приєднуються до інших сімей.
Характерною ознакою цих своєрідних птахів є дзьоб, нижня і верхня частина якого зігнуті і перехрещуються між собою. Це пристосування для того, щоб витягувати з-під лусок шишок сосни і ялини насіння, яке є улюбленим кормом. До речі, вилуплюються пташенята з яйця з прямим дзьобом, але через 3 тижні його краї перехрещуються.
Ще одну особливість мають ці пташки. Хвойне смолисте насіння – основний корм шишкаря. І тому тіло старого шишкаря настільки просочується смолою, що не піддається гниттю. Десять – п’ятнадцять років може лежати така «мумія» шишкаря.