Виписати із запропонованого тексту усі слова, у яких наявне чергування голосних Щастя… Справді, чому воно має лише однину?.. Може, тому, що одне переважує безліч нещасть?.. Щастя неможливо купити. Його потрібно заслужити. Люди завжди чекають на нього, як на диво. Але ж щасливими вони бувають лише лічені хвилини, години, дні. Та попри все чекають. Чекають і мріють про те, чого ніколи не бачили в очі, не відчували на дотик, не смакували і навіть не знають його запах. Кажуть, коли людина щаслива, то сяє, мов сонце влітку. І, здається, ця людина ніколи не знала бід і нещасть на своєму життєвому шляху. Ходить собі весела, пурхає, немов пташечка, забуваючи про все на світі. Але стати щасливим не так вже й складно, як люди звикли думати. Щастя, воно навколо нас, і може, тому його не помічають? Щастя у вітерці в полудневу спеку. Щастя у сні нічному. Приємному, як дотик пір’їни. Щастя у дитячому сміхові. Дзвінкому, як пташиний спів навесні. Щастя – скрізь. Варто лише придивитися.
Я була дуже здивована і налякана, але батько подруги Олександр Степанович заспокоїв нас: "То був не вовк, просто собака, схожий на вовка". Тоді, заспокоївшись, я запитала, чому цей собака тут гуляє, так далеко від людей. І Олександр Степанович розповів мені таку історію...
Була зима. Лісничий, що наглядав за цим лісом і жив неподалеку, йшов рано-вранці на риболовлю і вирішив по дорозі зайти до лісу, подивитись, як там справи. Вже виходячи з лісу, чоловік почув тихеньке скавчання. Він прислухався. Скавуління лунало з-за величезного, припорошеного снігом дерева. Лісничий поспішив туди і за деревом в снігу він побачив мале цуценятко, що дуже змерзло. Чоловік, не гаючи часу, схопив його, заховав у рукавицю і швидко побіг додому.
Прибігши, він поклав цуценя і почав його гріти. Цуценятко зігрілося, вижило. Лісник його вигодував, виростив. Виріс з маленького кволого цуценяти величезний сірий собака, що назавжди залишився вірним ліснику, що врятував його від смерті. Живе цей пес з лісником, а вдень гуляє лісом. Його всі знають і ніхто не боїться. А звуть його просто — Вовк, бо дуже він схожий на нього.
Почувши цю історію, ми з подругою ще трохи посиділи, а потім раді і щасливі за Вовка пішли додому. І всю дорогу я думала про те, як добре, що на світі є такі люди, які люблять, охороняють тварин і в скрутну хвилину допомагають їм.