Записати лише ті речення які є складни ми з різними типами звязку,побудувати схеми виписаних речень.
(1)Він полишив повід свого коня Іваниці й пішов поміж деревами до тої купи сірого каміння, що слугувало ще недавно житлом для князя Ігоря.
(2)Скит лише зовні вражав дикою привабливістю.Зсередини відзначався несподіваною сліпучою білістю і затишком.
(3)Мав дві келійки: передпокій і ложницю.
(4)В обох проста, але але вигідна дерев'яна обстава, на стінах дві маленькі іконки з зображенням мук Христових, ніщо не вказувало на сановність колишнього мешканця, хіба що велика оленяча шкура, недбало кинута на дерев'яний тапчан у ложниці, та ще в кутку передпокою два посохи з дорогого заморського дерева.
(5) Все це Дуліб оглянув миттю, впівбока, бо й оглядати, власне, тут не було чого, водночас він оцінив усі вигоди його усамітненого місця для своєї незвичної справи тому, коли в дверях став ігумен монастиря отець Ананія, довірений великого князя вже знав твердо: вони з Іваницею пробудуть тут саме стільки, скільки треба для викінчення завдання, ще й не початого.
(6) Так стояв перед Дулібом ігумен Ананія, відчуваючи за собою цілі ряди князів, королів, високорідних жон і дітей їхніх, а ще маючи собі за покровителя Бога, якому служив упродовж цілого свого життя, стояв спокійно-впевнений, сповнений зневаги до цього чоловіка, який, хоч і мав високі повноваження від князя, але були то повноваження тимчасові, на землі ж тимчасове ваги не має, цінується тільки постійне, яке так чи інакше доторкується, може, й до вічності.
ответ: На подвір’ї було вже зовсім видно, хоч сонце ще не зійшло. Схід палав
рожевими фарбами, в глибині неба пливли легенькі хмаринки. Не вперше
Мишко прокидався рано. Не раз схід сонця заставав його на річці. Та хіба був
тоді час дивитись на рожеві заграв, на безкрає небо, на оці хмаринки кучеряві
й рухливі! Перед очима тремтіли прозорі хвилі, а по них стрибав сонячним
зайчиком поплавець з гусячої пір’їнки. Десь там у незмірній глибині теж
синіло небо, пливли хмари, тремтіли рожеві сонячні стрічки. Але Мишко
тільки й знав свій поплавець і не зводив з нього очей.
Йому здалося що лише тепер він уперше побачив навколишній світ в
усій його неосяжній красі, і ці гарячі барви літнього ранку, і це чудове небо, і
вербу, і старі вкриті зеленим мохом ворота, і велетенський осокір. Яке воно
все чудове, яке рідне близьке серцю!
Объяснение:
На подвір’ї було вже зовсім не видно, хоч сонце ще не зійшло. Схід палав
рожевими фарбами; в глибині неба пливли легенькі хмаринки. Не вперше
Мишко прокидався рано. Не раз схід сонця заставав його на річці. Та хіба був
тоді час дивитись на рожеві заграви, на безкрає небо, на оці хмаринки кучеряві
й рухливі! Перед очима тремтіли прозорі хвилі, а по них стрибав сонячним
зайчиком поплавець з гусячої пір’їнки. Десь там, у незмірній глибині теж
синіло небо, пливли хмари, тремтіли рожеві сонячні стрічки. Але Мишко
тільки й знав свій поплавець і не зводив з нього очей.
Йому здалося що лише тепер він уперше побачив навколишній світ в
усій його неосяжній красі - і ці гарячі барви літнього ранку, і це чудове небо, і
вербу, і старі вкриті зеленим мохом ворота, і велетенський осокір. Яке воно
все чудове, яке рідне, близьке серцю!