Запитання 1 Правильно вжито розділові знаки прямої мови в реченні
варіанти відповідей
a)Проводжає мати сина і шепоче: "Мужній будь!"
b)А що сидиш тут, Устинко питає чи обідала ти?
c)"Хто дітей любить, той добрий чоловік" - казали колись моя бабуня.
d)"Земля найкраще пахне восени, - говорить сам до себе Тимофій".
Запитання 2
Речення з непрямою мовою (розділові знаки опущено)
варіанти відповідей
a)Еге подумав Остап так ось воно що!..
b)А де ж батько запитав Дмитро.
c)Нам сказали щоб ми йшли своєю дорогою.
d)Ні, не клич мене, весно казала я їй не чаруй і не ваб надаремне.
Запитання 3
Правильно оформлено цитату в реченні
варіанти відповідей
a)В. Сухомлинський писав: що "Без поваги, без любові до рідного слова не може бути ні всебічної людської вихованості, ні духовної культури".
b)Улюблений вислів Рильського був: "Сім раз добре подумай про кого-небудь погано, а за восьмим зроби йому хороше".
c)Арістотель не приймав учення Платона про ідеї. Платон мені друг, але істина - ще більший мій друг - відомий його афоризм.
d)М. Коцюбинський в новелі "Intermezzo" писав "Сонце! Я вдячний тобі".
Запитання 4
Діалогом називають
варіанти відповідей
a)Точно переданий уривок якогось твору
b)Чуже мовлення, передане лише зі збереженням змісту висловлення
c)Пряма мова двох осіб
d)Чуже мовлення передане дослівно
Наша пам’ять – дивовижний інструмент. Дещо ми забуваємо майже одразу, а дещо впивається в нашу душу настільки глибоко, що позабути це здається неможливим. Ми кажемо: «я не забуду цього ніколи» насправді не знаючи, чи не зітре якась майбутня подія попередньої. І не тому, що людина така забудькувата істота, а тому що тут спрацьовує одвічний закон: ми віримо лиш у те, в що хочемо вірити; ми пам’ятаємо лише те, що хочемо пам’ятати. І нема тут несправедливості, не звинуватиш тут когось у байдужості – є лише людська пам’ять, яка не може тримати у собі все, як не крути. Нам легше забути, ніж пам’ятати.
Наше минуле – це досвід. Досвід, який ти переймаєш у своїх батьків, дідів, у свого народу. І якби ми не мали цього досвіду, то чи змогли б жити без помилок? Хіба таке можливо? Ні. Не були б зроблені тисячі відкриттів, бо вчені-сучасники не мали б інформації від своїх попередників, ми б не мали звичаїв, традицій, менталітету, форм поведінки... Ми б не мали історії! А як писав О. Довженко: «Народ, що не знає своєї історії, є народ сліпців».
Ми живемо у непростий час. В час, коли гроші важливіші за моральні цінності, коли аморальність стає нормою життя. І, здається, ніщо не може зупинити цього руйнівного колеса. Про яку пам’ять славного минулого можна казати, якщо ми забуваємо очевидні речі: любов до Батьківщини, пошану до старших, цінність і красу рідної мови... Сьогоднішня молодь, як приклад, не знає і не хоче знати історію держави, у якій живе. Таке враження, ніби сучасні юнаки і дівчата переконані в тому, що теперішнє це не запорука минулого, а просто те, що приходить само по собі.
Можна знайти й більш приземистий приклад: людина, яка втратила пам’ять внаслідок шоку або автомобільної аварії. Перше, що вона пам’ятає – біла стеля лікарняної палати, а далі – пустота... І про яку вже історію можна казати, якщо ти не пам’ятаєш навіть власного імені. І як жити далі? Починати все з нуля дуже непросто, адже, можливо, хтось чекає на тебе, а ти лиш скажеш: «Я все забув...» Це страшно. Думаю, така людина хоче повернути свою пам’ять будь-що, бо кожен спогад є для неї ще одним кроком на стежині до майбутнього.
Я дуже люблю квіти, їх аромати, яскраві пелюстки. Моя улюблена квітка — незабудка.
Яке ласкаве ім’я у моєї квітки. І сама вона прекрасна. П’ять пелюсточок, синіх-синіх, ніжніших від неба, а посередині знаходиться жовте сердечко. Незабудки не вигорають, не відцвітають, не тьмяніють на гарячому літньому сонечку. Цвітіння квітки, маленької, як нігтик дитини, м’яке, чисте, довірливе. Подивишся на неї раз — повік не забудеш. Адже у ній поєднані разом і краса, і простота, і вічність.