Завдання: написати твір-мініатюру (8 речень) розповідного характеру, дати заголовок, використовуючи прикметники з суфіксами, з якими ми знайомилися на уроці. Пропоную опорні слова: білесенький гарненький зимонька
Таке буває, що весни. Батько з сином ідуть до свого човна, одмикають і веслують до горбочків, не затоплених повінню. Ось перше сухе місце. Заєць, настраханий людьми, бігає по мокрій латці землі. Він напружений, наполоханий, хоче у воду скочити. Його очі, великі й опуклі, благально дивляться на людей.
Батько обома руками бере нещасного зайця, зляканого й безпорадного несе його до човна. А ген-ген ще двоє зайців! Вони причаїлись, схожі на два вухаті пеньочки. І такі вони насторожені й безпорадні, так вони вражені тим несподіваним багатоводдям.
Батько випускає вухатих неподалік від села, за згірком.
Я хочу сказати що потрібно цінувати кожну мить-бо життя таке коротке.Час минає. Секунда за секундаю ми старішаємо. Час нас віділля від трипільського гончара, що робить добру справу. Час минає, скрізь пальці роботящої людини, історія плине і ми не замислюємось яке життя коротке. Людина не замислюэться, що для неї гроші це б нормального прожиття. А дріб’язкові сварки і щоддене сидіння перед інтернетом – марнування і не цінування власного життя. А роблячи добрі справи,завжди пам’ятай про те що, саме ми творимо своє щастя наших дітей та внуків. Народ говорить: що цінування власного життя це і є головний скарб в пам’яті людини. Старі люди більш розуміють всі барви життя, оскільки вони розуміють,що вони своє життя прожили. Все в житті нам дається тільки раз: народження, дитинство, молодість і як не прикро старість. Читаючи хороші, мудрі, старі книги ми завжди розуміємо цінність життя взагалі. Потрібно прислухатись да старих людей вони завжди цінують моменти свого життя. Завжди пам’ятайте своїх батьків цінуйте їх адже вони цінують вас, і надіються, що ви також це будете робити. Це і є головна ціль прожити своє життя не марнуючи його, а прожити з високо піднятою головою все життя, і не втратити жодної хвилини.
Таке буває, що весни. Батько з сином ідуть до свого човна, одмикають і веслують до горбочків, не затоплених повінню. Ось перше сухе місце. Заєць, настраханий людьми, бігає по мокрій латці землі. Він напружений, наполоханий, хоче у воду скочити. Його очі, великі й опуклі, благально дивляться на людей.
Батько обома руками бере нещасного зайця, зляканого й безпорадного несе його до човна. А ген-ген ще двоє зайців! Вони причаїлись, схожі на два вухаті пеньочки. І такі вони насторожені й безпорадні, так вони вражені тим несподіваним багатоводдям.
Батько випускає вухатих неподалік від села, за згірком.
Вот так ❤️