Программирование Python Напишите программы по примеру: Исполнитель преобразует число на экране. У исполнителя есть две команды, которым присвоены номера: 1. Прибавить 1 2. Умножить на 2 Первая команда увеличивает число на экране на 1, вторая умножает его на 2. Программа для исполнителя – это последовательность команд. Сколько существует программ, для которых при исходном числе 1 результатом является число 20, и при этом траектория вычислений содержит число 10? Решение (теоретическое): запишем рекуррентную формулу для вычисления – количества возможных программ для получения числа N из некоторого начального числа: , если N не делится на 2 , если N делится на 2 все допустимые программы можно разбить на 2 части: – переход от 1 до 10 – переход от 10 до 20
обозначим через количеств возможных программ получения числа b из числа a очевидно, что если траектория проходит через c, то для любого c, такого что a < c < b поэтому вычисляем эти значения отдельно стандартным по рекуррентным формулам и перемножаем: 14 ⋅ 2 = 28 ответ: 28.
Решение (рекурсивная программа, Python): главная проблема при решении этого задания – высокая вероятность арифметической ошибки, поэтому для проверки (если есть время) можно написать программу, реализующую тот же алгоритм вычисления по рекуррентным формулам можно организовать с рекурсии рекурсивная функция, которая возвращает количество программ для преобразования числа start в число x, может быть написана так: def numProg( start, x ): if x < start: return 0 # (1) if x == start: return 1 # (2) K = numProg( start, x-1 ) # (3) if x % 2 == 0: K += numProg( start, x//2 ) # (4) return K если число x меньше, чем начальное значение, количество программ равно 0 (строка (1)) если число x равно начальному значению, количество программ равно 1 (строка (2)) в остальных случаях всегда учитываем количество программ предыдущего числа (если последняя команда программы будет +1), см. строку (3) если число 0078 чётное, нужно добавить ещё и количество программ для числа x//2 (строка (4)) в основной программе вычисляем количество программ от 1 до 10 и умножаем на количество программ от 10 до 20: print( numProg(1,10)*numProg(10,20) ) ответ: 28.
3).Прогноз цен на готовую продукцию/услуги и основные ресурсы проекта;
4).Прогноз затрат на персонал (штатное расписание и бюджет затрат на персонал с учетом планируемых индексаций оплаты труда и увеличения штата);
5).Прогнозная структура финансирования;
6).Итоговые отчетные формы: прогноз бюджета доходов и расходов, прогноз бюджета движения денежных средств;
7).Расчеты показателей финансовой и бюджетной эффективности проекта.
Объяснение:
Индивидуальную финансовую модель в помесячной разбивке по годам реализации проекта с широкими возможностями выбора метода расчетов, включая возможность изменения исходных параметров: инфляционные ожидания, курс валют, календарный план-график проекта, параметры расчета применимых налогов и сборов (включая налоговую ставку, налоговую базу и налоговый период), а также страховых взносов, иные параметры
Кожна сучасна держава прагне до демократії. Народ хоче сам контролювати державу у якій живе. А що стосовно шкіл? Чи можна вважати українські школи справді демократичними? Зараз, хотілося б детальніше розглянути демократію саме як принцип організації та діяльності громадських організацій. Розглянемо головну ознаку демократії - “Народ — верховне джерело влади”. Звідси ми маємо, що якимось чином, усі учасники учбового процесу, повинні впливати на усі питання, щодо учбового процесу. Якщо вчителі ще можуть впливати на нього, через якісь педагогічні ради, то щодо учнів ситуація зовсім інша. Дуже велика кількість учнів. - адже важко спитати думку кожного. Гаразд, методом анкетування ми зможемо подолати цю проблему, тепер велика кількість опитуваних не є загрозою шкільній демократії. Одразу перед нами постає наступна проблема, некомпетентність деяких учнів. Наприклад учні молодших класів ще не можуть оцінити ситуацію в цілому і їх взагалі не дуже хвилює, що від них хочуть. Але кому усим цим займатися? Адже у школі не предбачено людини с такими обов'язками та й навряд чи одна людина з цим впроється. Але звичайно, все не так погано як може здатися, для цього й було створено учнівське самоврядування.І як на мене це був перший крок до справжньої шкільної демократії. Бо це дуже схоже на представницьку демократію і тепер учні можуть впливати на рішення деяких питань стосовно шкільного життя. Але на жаль, у багатьох школах, до парламента дуже рідко прислуховуються, якщо взагалі прислуховуються. І учнівський парламент перетворюється просто на організацію, що виконує усі дані їй доручення з боку вищих органів влади. І ще одне важливе питання, яке мені хотілося б зачепити, це високий рівень свідомості громадян у демократичній державі. Тобто громадяни самі повинні хотіти, щось змінити або впливати на якісь рішення стосовно держави. Адже часто серед людей поширена думка: “Чому я повинен щось робити, якщо це може зробити хтось інший?”. Ця ситуація не обходить стороною і школи, адже учні задоволені залишатися бездіяльними. І на мою думку, щоб у школах панувала справжня демократія, учні повинні самі прагнути залучитись до шкільного життя, інакше усе раніше описане буде марним. Так у 80-х роках 20 століття почала формуватися нова модель школи. Кен Робінсон і Лу Ароніка у книзі “Школа майбутнього” пишуть: “1987 рок Яков Гект заснував школу де за кожне рішення, що стосовно навчальної програми, голосували учні, вчителі й батьки. Гадерська школа була названа “першою в світі демократичною школою”” Учні отримали можливість вибирати, що й як вони хочуть вивчати. Так модель почала швидко поширюватись у США та у європейських країнах. Сьогодні вона передбачає вирішення усіх питань колегіально. Виникає проблема, яка потребує вирішення: 1.Формується загальна воля, що потребує вирушення (референдум на прикладі держави) 2.Альтернативи обговорюються з учнями, вчителями, батьками та адміністрацією 3.Рішення приймають на загальних зборах чи органом самоврядування. 4.Адміністрація та вчителі виступають радниками і рівноправними учасниками прийняття рішень. Яким є такий шкільний устрій, гарним чи поганим кожен вирішує сам для себе. На мою думку, навіть такий устрій демократії може мати свої недоліки. І підсумовуючи усе вище описане, хочу сказати, що як на мене, школа вже простір демократії. Звичайно, не такий бездоганний, хотілося б, але зміни потребують часу і багато зусиль. І на останок, хочу зосередити вашу увагу на тому, що попри все в Україні в 2017 році запустили проект “Демократична зміна”, який спрямований саме на те, щоб відбулися значні зміни в школах
1). Прогноз капитальных вложений;
2).Прогноз объема производства и объема продаж;
3).Прогноз цен на готовую продукцию/услуги и основные ресурсы проекта;
4).Прогноз затрат на персонал (штатное расписание и бюджет затрат на персонал с учетом планируемых индексаций оплаты труда и увеличения штата);
5).Прогнозная структура финансирования;
6).Итоговые отчетные формы: прогноз бюджета доходов и расходов, прогноз бюджета движения денежных средств;
7).Расчеты показателей финансовой и бюджетной эффективности проекта.
Объяснение:
Индивидуальную финансовую модель в помесячной разбивке по годам реализации проекта с широкими возможностями выбора метода расчетов, включая возможность изменения исходных параметров: инфляционные ожидания, курс валют, календарный план-график проекта, параметры расчета применимых налогов и сборов (включая налоговую ставку, налоговую базу и налоговый период), а также страховых взносов, иные параметры
Кожна сучасна держава прагне до демократії. Народ хоче сам контролювати державу у якій живе. А що стосовно шкіл? Чи можна вважати українські школи справді демократичними? Зараз, хотілося б детальніше розглянути демократію саме як принцип організації та діяльності громадських організацій. Розглянемо головну ознаку демократії - “Народ — верховне джерело влади”. Звідси ми маємо, що якимось чином, усі учасники учбового процесу, повинні впливати на усі питання, щодо учбового процесу. Якщо вчителі ще можуть впливати на нього, через якісь педагогічні ради, то щодо учнів ситуація зовсім інша. Дуже велика кількість учнів. - адже важко спитати думку кожного. Гаразд, методом анкетування ми зможемо подолати цю проблему, тепер велика кількість опитуваних не є загрозою шкільній демократії. Одразу перед нами постає наступна проблема, некомпетентність деяких учнів. Наприклад учні молодших класів ще не можуть оцінити ситуацію в цілому і їх взагалі не дуже хвилює, що від них хочуть. Але кому усим цим займатися? Адже у школі не предбачено людини с такими обов'язками та й навряд чи одна людина з цим впроється. Але звичайно, все не так погано як може здатися, для цього й було створено учнівське самоврядування.І як на мене це був перший крок до справжньої шкільної демократії. Бо це дуже схоже на представницьку демократію і тепер учні можуть впливати на рішення деяких питань стосовно шкільного життя. Але на жаль, у багатьох школах, до парламента дуже рідко прислуховуються, якщо взагалі прислуховуються. І учнівський парламент перетворюється просто на організацію, що виконує усі дані їй доручення з боку вищих органів влади. І ще одне важливе питання, яке мені хотілося б зачепити, це високий рівень свідомості громадян у демократичній державі. Тобто громадяни самі повинні хотіти, щось змінити або впливати на якісь рішення стосовно держави. Адже часто серед людей поширена думка: “Чому я повинен щось робити, якщо це може зробити хтось інший?”. Ця ситуація не обходить стороною і школи, адже учні задоволені залишатися бездіяльними. І на мою думку, щоб у школах панувала справжня демократія, учні повинні самі прагнути залучитись до шкільного життя, інакше усе раніше описане буде марним. Так у 80-х роках 20 століття почала формуватися нова модель школи. Кен Робінсон і Лу Ароніка у книзі “Школа майбутнього” пишуть: “1987 рок Яков Гект заснував школу де за кожне рішення, що стосовно навчальної програми, голосували учні, вчителі й батьки. Гадерська школа була названа “першою в світі демократичною школою”” Учні отримали можливість вибирати, що й як вони хочуть вивчати. Так модель почала швидко поширюватись у США та у європейських країнах. Сьогодні вона передбачає вирішення усіх питань колегіально. Виникає проблема, яка потребує вирішення: 1.Формується загальна воля, що потребує вирушення (референдум на прикладі держави) 2.Альтернативи обговорюються з учнями, вчителями, батьками та адміністрацією 3.Рішення приймають на загальних зборах чи органом самоврядування. 4.Адміністрація та вчителі виступають радниками і рівноправними учасниками прийняття рішень. Яким є такий шкільний устрій, гарним чи поганим кожен вирішує сам для себе. На мою думку, навіть такий устрій демократії може мати свої недоліки. І підсумовуючи усе вище описане, хочу сказати, що як на мене, школа вже простір демократії. Звичайно, не такий бездоганний, хотілося б, але зміни потребують часу і багато зусиль. І на останок, хочу зосередити вашу увагу на тому, що попри все в Україні в 2017 році запустили проект “Демократична зміна”, який спрямований саме на те, щоб відбулися значні зміни в школах