1. Укажіть митця ХІХ століття, який започаткував драму нового типу:
а) А.Чехов;
б) М.Метерлінк;
в) Б.Шоу;
г) Г.Ібсен;
д) К.Гамсун.
2. Укажіть засновника «драми ідей»:
а) А.Чехов;
б) М.Метерлінк;
в) Б.Шоу;
г) Г.Ібсен;
д) К.Гамсун.
3. Проти чого протестує Нора, головна героїня драми Г.Ібсена «Ляльковий дім»:
а) емансипації;
б) «чоловічих» законів у суспільстві;
в) обмежень у напрямі «жіночої освіти»;
г) примусової жіночої праці;
д) руху феміністок.
4. Укажіть провину Нори, головної героїні драми Г.Ібсена «Ляльковий дім»:
а) підробила підпис покійного батька заради порятунку
хворого чоловіка;
б) втекла з «лялькового» дому, забравши із собою дітей;
в) вкрала гроші у Крогстада;
г) підробила підпис чоловіка, щоб отримати гроші на свої
потреби;
д) вкрала у батька гроші заради хворого чоловіка.
5. Продовжте фразу, яку говорить Нора Торвальду у творі Г.Ібсена «Ляльковий дім»:
«Якщо вже ти хочеш подарувати мені що-небудь, то ти б…»:
а) купив мені шубку;
б) не говорив мені про це;
в) купив мені діаманти;
г) здійснив мою давню мрію;
д) дав мені грішми.
6. Продовжте фразу головної героїні драми Г.Ібсена «Ляльковий дім»: «Коли я
озираюся назад, то мені здається, що я жила тут, як…»:
а) утриманка;
б) лялька;
в) дитина;
г) служниця;
д) вигнанка.
7. Укажіть, що покладено в основу сюжету твору Б.Шоу «Пігмаліон»:
а) випадок із життя автора;
б) анекдотичну ситуацію;
в) реальну історію;
г) вигаданий сюжет;
д) давньогрецький міф.
8. Укажіть, як Бернард Шоу визначив жанр п’єси «Пігмаліон»:
а) комедія;
б) трагедія;
в) роман;
г) драма;
д) поема.
9. Згадайте, що міс Пірс із п’єси Б.Шоу «Пігмаліон» просила професора не робити в присутності
Елізи:
а) не розмовляти іноземною мовою;
б) не кричати на прислугу;
в) не лаятися, бути охайним;
г) не читати за обідом газети;
д) не робити їй компліменти.
Эта повесть является самым известным произведением А. С. Пушкина в прозе. Считается, что идея создания исторического романа появилась у многих писателей девятнадцатого века под влиянием В. Скотта.
Пушкин написал свою повесть не на пустом месте, а на основе реальных событий восемнадцатого века в России – войны правительственных войск с Е. Пугачевым. Автор с позволения царя имел доступ к архивам, ездил по Уралу в поисках живых свидетелей тех событий. Пушкин был человеком независимым и честным, поэтому он не смог написать книгу, где люди однозначно делились бы на плохих и хороших. Видимо, живое общение со стариками, ровесниками его героев ему составить реальный образ Е. Пугачева, который был не просто бунтовщиком, а, как минимум, крайне незаурядным человеком - сильным, умным, умеющим ладить с людьми, по-своему справедливым и порядочным. Пугачев предстает перед нами как простой человек, с которым можно наладить отношения, с которым можно дружить. Он не выглядит сказочным злодеем или недоступным полководцем.
Объяснение:
Объяснение:
Давно-давно, коли ще була у пас панщина, в Марамороші було одне село. Далеко-далеко межи темними лісами. Там і сонце лиш подаколи заглянуло у віконця маленьких хиж. Люди там рідко були веселі. А защо? Не робота, не тяжке життя смутило їх, але один великий пап. Сей жив недалеко від них, у Рахові. Жив по-панськи, в багатстві, бо йому мусили всі бідні люди в околиці робити дармо і з усякого урожаю давати десятину і ще платити подать. Бо сей пан був нямешом, а вони кріпаками. Се була панщина. Тому були смутні люди у тому маленькому селі, бо із того, що вони великим трудом заробили, ліпшу частину відбирав пап.
Найбільше смутився тим один бідний чоловік, старий Довбуш, котрий жив із своєю старою і наймолодшим сином у великій нужді. Хоч як ізмагався за літо, але не міг заробити стільки, аби панові заплатити панщину. Окрім дванадцяти ягнят і кучі, де перебував, не мав він ніякого маєтку. А пан не чекав. Панові треба платити. А ще пан мав серце із каменю: нікому не відпустив панщину, хоч би який був мізерний.
Молодий Довбуш, шістнадцятирічний хлопчина, ходив через ціле літо з ягнятами. Чув від вітця, що пан пообіцяв, коли до осені не виплатять панщину, відбере ягнят. А він знав, що пай виконає погрозу.
Літо минуло, а панщина не була виплачена. І коли одного разу вечером повернувся молодий Довбуш додому з ягнятами, видить: коло кучі стоїть красний кінь, па копі сидить пан, кричить на старого і махає кожаним батогом. Довбуш хотів вернутися назад з ягнятами, але було вже пізно. Пап увидів його і закричав:
— Сюди із тими ягнятами, ти, псе!
Довбуш прийшов, а ягнята за ним.
— Но, ідім! Приженеш ягнята у мій двір! — розпорядився пан. Молодому стиснув жаль серце. Пожене ягнята, а пан, може, дасть їх зарізати.— Но! Що мудруєш? Ходім!
— Я не жену! Жени ти! — сказав хлопець.
Пап зачервонів, затрясся від злості:
— Ти, псе! Ти смієш казати, аби я, пан, гнав ягнята? На! — лаяв розбішений пан і хотів ударити Довбуша батогом по лицю. Довбуш охоронив своє лице, підняв товстий бігар. І як було, як не було — чи пан пригнався дуже близько до Довбуша у своїй злості, чи молодий Довбуш підняв дуже нагло і високо бігар, хто знає. Доста того, що бігар ударив пана по носі. І читаво ударив, бо панові потемніло в очах і його обілляла кров. Коли пан опам'ятався, Довбуша уже не було.
На другий день прийшли панські слуги з шаблями. Глядали Довбуша, але не знайшли. Слуги забрали тільки ягнят і погнали з великим криком.
А молодий Довбуш блукав темними лісами і не знав, що чинити. Додому не смів повернути, а в лісах що буде з ним зимою? Раз увидів одну колибу, запрятану поміж густими деревами. Зайшов і найшов там старого діда. Дідо зрадувався молодому хлопцеві, почав його звідувати, звідки прийшов. Як Довбуш розповів свою історію, не пустив його дідо далі, а залишив біля себе.
І вивчив його той дід на опришка, бо сам був колись одним з найславніших опришків. Так став Довбуш опришком.
Не пройшло і три роки, а вже мав цілу компанію, коло сто хлопців. І боялися його в цілій околиці, особливо пани. Дармо посилали на нього війська, ті не могли його імити. Все там показувався, де його не глядали. Так став вій паном усієї околиці.
Люди говорили, що не вмре ніколи, бо мак таку силу, що куля його не бере. Було то так: старий дідо, котрий учив Довбуша, вимастив його тіло якоюсь мастю, що його ні куля, ні шабля не брали. Тільки така куля могла його вбити, котра була виллята із гака підкови, якою перший раз був підкований чорний кінь.
Та про се ніхто не знав, тільки Довбуш і одна жона із Ясіня, котрій він раз похвалився сим. І то погубило його. Жона сказала своєму чоловіку Стефану. А Стефан Дзвінка ізготовив таку кулю і застрілив Довбуша.