И имя твое, словно старая песня. Приходит ко мне. Кто его запретит? Кто его перескажет? Мне скучно и тесно В этом мире уютном, где тщетно горит В керосиновых лампах огонь Прометея - Опаленными перьями фитилей... Подойди же ко мне. Наклонись У меня ли на сердце пустая затея, У меня ли на сердце полынь да песок, Да охрипшие ветры! Послушай, подруга, Полюби хоть на вьюгу, на этот часок, Я к тебе приближаюсь. Ты, может быть, с юга. Выпускай же на волю своих лебедей, - Красно солнышко падает в синее море И - за пазухой прячется ножик-злодей, И - голодной собакой шатается горе... Если все, как раскрытые карты, я сам На сегодня поверю - сквозь вихри разбега, Рассыпаясь, летят по твоим волосам Вифлеемские звезды российского снега. Ноябрь 1931
1.Какова тема стихотворения? какой лирике относится ?Подтвердите цитатами из текста.
2. Определите идею стихотворения.
3. кому посвящено стихотворение Каким настроением проникнуто?
4. Соотнесите образ лирического героя с образом автора.
применение разнообразных фонетических приёмов для усиления звуковой выразительности речи, различных эмоций, дополнительных смыслов. В частности, средствами языка могут воспроизводиться изображаемые в тексте не речевые звуки, например, при описании природы. Татьяна ах! а он реветь, И лапу с острыми когтями Ей протянул...
ЦВЕТОПИСЬ - искусство передачи цветов, красок окружающего мира языком художественного произведения.
Например, в поэме Блока "Двенадцать" - преобладают черный, белый и красный.
У Ф. М. Достоевского в романе "Преступление и наказание" преобладает желтый цвет.
С. А. Есенин использует огромное количество имен прилагательных для обозначения цвета. Характерно для палитры поэта использование прилагательных желто-золотого оттенка: жёлтый, золотой, злачёный, лимонный.
Объяснение:
Гайавата дуже несхожий на інших пророків і вчителів життя: народ тому поважає Гайавату, не обожнюючи його, що він не над людьми, а серед них; непересічна особистість, він такий самий, як і вони. У цьому й полягає вищий повчальний смисл епічної поеми Лонгфелло, який закликає людство навчитися цінувати в житті най ші й найважливіші речі: мир, злагоду, природу, кохання, рідну домівку, друга, посмішку матері і бабусі, радість праці. Саме в цьому щастя, каже поет. І Гайавата - справжній мудрець, бо навчився це не тільки розуміти, а й праведно і правильно жити.
Найповніше його мудрість виражається в тому, як він зустрічає смерть. Перед нами не жахлива агонія чи болісні спроби зупинити останні миті буття, а тихий шляхетний “відліт”. Герой чекає на смерть як людина, що все пізнала в цьому світі і за все цьому світові вдячна: і за радощі, і за болі. Гайавата каже останні теплі слова лісові, птахам, тваринам, своєму народові. І як чудове видіння, розчиняється у пурпуровому тумані, який його поглинає навіки.