Надзвичайно поетична картина природи змальована у вірші П. Тичини «Гаї шумлять...». Твір сповнений світла, радості, повноти життя. Ліричний герой сприймає навколишнє як подарунок природи — шум гаїв, хмарки в небі, гудіння дзвону, коливання достигаючих нив, шепіт трав.
І на завершення — завжди вражаюча картина сонця, що заходить над рікою, залишаючи на воді золоту доріжку та свої відблиски. Ніби розколовся навпіл сонячний диск — одна частинка у небі, друга — на тихій гладіні води. Це сонячне золото заповнює душу, спонукає до творення добра та краси.
На мою думку, красу можна побачити майже у всьому. Оглянувшись тільки навколо можна побачити прекрасне небо й сонце, або хмари й краплини дощу. Кожен день, хвилина, пора року- у всьому є щось своє особливе й прекрасне. А скільки добра у звичайному метелику або бджолі. Адже здавалося б, звичайний метелик, але коли побачити його теплого літнього ранку, настрій відразу йде вгору. Бджоли ж працюють на благо своєї сім'ї. Прекрасне й добре - для кожної людини різне. Та не слід забувати, що дароване нам життя є виявом добра і краси.
І на завершення — завжди вражаюча картина сонця, що заходить над рікою, залишаючи на воді золоту доріжку та свої відблиски. Ніби розколовся навпіл сонячний диск — одна частинка у небі, друга — на тихій гладіні води. Це сонячне золото заповнює душу, спонукає до творення добра та краси.