7. Пунктуаційну помилку допущено в реченні А Річки, схованої в берегах ще не видно було, але вона вже відчу.
валася по свіжості й прохолоді (О. Гончар).
БЩось казкове було в широкому привіллі, по вінця сповненому
надійними хвилями (М. Стельмах).
В У хвойному лісі, затіненому зеленими кронами дерев, весна по-
чинається пізніше (В. Пархоменко).
Г П'ять зошитів, покладених один на одний, лежали перед ним.
наче сокровенний скарб (В. Шевчук).
йсмачніче це пане ваші кабати, а наймеліше гроші. пан каже брехня , а ти 2 що скажеш наймеліше сон, а найсмачніше матінка природа, вона нас годує.пАн каже правда правда. тримай зерно посади його, водою полий і скажи рости зерно моє рости, пшеницю пренеси. так і зробив наймолочий брат. і було в нього велике поле пшеницв.і жили усі довго, і щасливо. а перший брат немав нічого, тільки жінку і дочку. от і казоцьті кінець, а хто слухав молодець!
В репертуарі російського театру трагедія "Гамлет" з давніх пір займає почесне місце. Кращі актори-трагіки XIX століття втілювали на сцені образи данського принца і його коханої Офелії.
В. Г. Бєлінський так писав про шекспірівської героїні "Гамлета" Офелії: "Офелія займає друга особа після Гамлета. Це одне з тих створінь Шекспіра, в яких простота, природність і дійсність зливаються в один прекрасний, живий і типовий образ ... Уявіть собі істота лагідне, гармонійне, любляче, в прекрасному образі жінки; істота, яка помре від любові знедоленою або, що ще швидше, від любові спершу розділеною, а після ганебною, але яке помре немає з відчаєм у душі, а згасне тихо, з усмішкою на устах, з молитвою за того, хто погубив її; згасне, як згасає зоря на небі в благоуханний травневий вечір: ось вам Офелія ".
У поетичному образі Офелії, малюючи її сумну долю, Шекспір показує ворожість світу таких, як Клавдій і Полоній, простим і прекрасним людським почуттям. Офелія - жертва світу злочинів і брехні, інтриг і підступності. Вона дуже любить Гамлета, але в той же час глибоко прив'язана до свого батька і в усьому йому вірить. Офелія каже, що Гамлет з'єднує в собі риси шляхетного лицаря, державного мужа і вченого, але сама вимушено визнає, що для неї це в минулому:
О, що за гордий розум вражений! вельможі,
Бійця, вченого - погляд, меч, мову;
Колір і надія радісною держави,
Чекан витонченості, зерцало смаку ...
о, як серцю знести:
бачивши колишнє, бачити те, що є!
Якщо люди, які повинні бути ближче всього, переступають закони, то чого ж можна чекати від інших? З цієї причини Гамлет різко змінює своє ставлення до неї. Його любов до Офелії була щирою, але приклад матері змушує зробити його сумний висновок: жінки занадто слабкі, щоб витримати суворі випробування життям. Для того щоб полегшити свій розрив з Офелией, Гамлет знущається над нею. Він хоче показати Офелії, що він бездумність і жорстокий - отже, Офелія його залишить. Гамлет засуджує не тільки Офелію, але і всіх жінок. А Офелії щиро радить вийти з того зачарованого кола придворного життя, в якому вона знаходиться - "піти в монастир". Гамлет відмовляється від Офелії ще й тому, що ця любов може відвернути його від помсти, яка йому важливіше, ніж палкі почуття.
Офелія опиняється між двома ворогуючими таборами. У неї немає стількох сил, щоб відірватися від батька і брата, від звичного сімейного гнізда і відкрито бути поруч з Гамлетом. Вона покірна і слухняна дочка Полонія, цілком довіряє йому свою долю і свої таємниці.
Простодушна і лагідна Офелія не може зрозуміти сенсу і значення тієї боротьби, яка відбувається в Ельсинорі, вона вірить в божевілля Гамлета і безвольно погоджується стати "знаряддям випробування" в руках Полонія і Клавдія. Вона не в силах винести важкі удари долі, які обрушуються на неї, і гине, як квітка, зім'ятий бурею.
Гамлет виявляється опосередковано винен у смерті Офелії, але в очах дівчини та інших персонажів п'єси він залишається, як зазначав літературознавець А. Анікст, "морально чистим, бо переслідував благородні цілі і зло, яке він здійснював, було відповіддю на підступи його супротивників".
Якщо безумство Гамлета - всього лише маска, то безумство Офелії викликає у читачів жалість і біль. Але "навіть у своєму безумстві, - писав А. Анікст, - вона залишається зворушливою і прекрасною".