нього» Українець побудував «дiм майбутнього» Валерій Самойлов зi Ужгорода побудував дiм майбут- енергоефективний будинок в формі напівсфе- ри. Чоловік хотів зробити оригінальний дизайн. Окрім цього, він прагнув, щоб будiвля була енергоощадною і недорогою. Ідею створення купольного будинку ужгоро- дець запозичив у американського винахiдника Фулле- ра. В Штатах такi будiвлi е звичною справою вже понад десятиліття. - i в Україні ця технологія е но- вою. Валерій збирав інформа- цiю крихтами в інтернеті і pa- дивсяд з своїми однодумцями на спеціальному форумі. Багато нюансів додумував сам i не бо- явся експериментувати. Дивобудинок Валерiя поки единий в Ужгороді. Спо- чатку сусідів дивувала незвичайна споруда, але iз часом вони звикли. Економний будинок усе більше подобаеть- ся жителям Прикарпаття, тепер Валерій створює такі на замовлення. виправ помилки ВИПИШИ СЛОВОСПОЛУЧЕННЯ ПРИНЦИПИ МИЛОЗВУЧНОСТІ И ВИПРАВ ПОМИЛКИ
Коли приїжджає бабуся, я завжди скасовую всі справи і сиджу з нею вдома. Мене не розуміють ні батьки, ні друзі. А мені подобається, що від бабусі виходить запах протопленого будинку, а одяг її чомусь пахне травами в будь-який час року, коротко стрижене волосся просочені ароматами вітрів, ашкіра, як дитяча, пахне молоком.
- Я сьогодні не піду до школи, - рішуче заявила я, вже мріючи про те, як буду з бабусею господарювати на кухні.
Тато з мамою спробували переконати мене:
- Іди в школу, - сказала мама, - в очікуванні швидше день пролетить і додому швидше повернешся ...
- Неможливе покоління, - перебив її тато, - хочуть - вчаться, не хочуть - прогулюють! У наш час школабула храмом, і вчилися ми з радістю.
- Ідіть-но до роботи, дітки, а ми з онучкою самі розберемося, - уклала бабуся.
Клацнув замок, батьки пішли.
- Хочеш, я розповім тобі, як вчилася я? - Запитала
бабуся.
- Звичайно, - зраділа я, знаючи, яка вона чудова оповідачка.
- Це було в тридцятих роках тепер уже минулого століття, - початку бабуся. - Час був важкий, голодним. Нас, як ти знаєш, було в сім'ї шестеро дітей. Я і мій брат Олексій були найстаршими. Одяг ми носили акуратно, щоб, коли виростемо, молодшеньким було що носити. Їли ми всі, аж до гички, іноді Олександр відмовлявся від юшки на користь молодших. Недоїдали ми всі, але особливо Альоша. А зима в той рік видався сувора, заметільна. Село наша невелика була, дворів десять-п'ятнадцять, а в шести кілометрах, через ліс, розташувалася село побільше, і там була школа, Альоша і я навчалися в ній. Виходили з дому, світанок ще не займався, поверталися додому - темрява, боїшся з дороги збитися. Так ось, захворів Альоша-то наш, прохолонув та ще й недоїдав. Зліг з температурою, марить. А мені-то в школу йти треба, одній і через ліс.
Вийшла я з хати, одразу мене мороз скував, дихати не дає, руки, обличчя пече. Іду по лісі, тільки скрип моїх кроків лунає. Темно, тиша. Моторошнувато мені. І раптом чую, за мною хтось крадеться. Озираюся - нікого немає. Йду далі, скрип знову лунає. Тут через якийсь час, мені на радість, сонечко проглянуло, світліше стає. Скрип ближче, наздоганяє хтось. Озираюся ... і очам не вірю. Вовки! Зупинилася я, а вони дивляться на мене голодними очима, худющі, страшнючіе. Бігти, думаю, не можна, розтерзають і стояти не можна, замерзну. Притулилася я спиною до сосни, що робити - не знаю. А вони оточили мене, штук вісім, шкіряться, ікла оголюють і кільце навколо мене стуляють. Ну от, думаю, і кінець мій настав. Раптом чую, віз з нашого боку їде, та швидко так, а вовки шерсть здибили, гарчать і все ближче і ближче.
Нарешті вилетіла на дорогу коня, трохи віз не перевернула, очі навіжені, вовків учула. Сусід наш, дядько Кандиба, мене побачив, рушницю схопив і давай палити по вовкам. А вони ж голодні, і піти не можуть, і пострілів бояться. Розігнав-таки їх Кандиба. Шануй, врятував мене! Довіз мене до школи, а вовки довго ще за возом по лісі бігли. Ось так, внучка, поки Олександр хворів, я сама в школу ходила. Боялася, але жодного дня не пропустила.
Я вислухала розповідь бабусі і подумала: скільки ж хоробрості було в тій маленькій дівчинці і який час був жахливий.
Бабуся, посміхаючись, уважно дивилася на мене, а я почала збиратися до школи.
Кожна, навіть невеличка зроблена тобою справа, залишить приємне почуття насамперед у твоїй власній душі.
Доброта... На жаль, ми рідко говоримо про цю прекрасну якість людини. Та і засоби масової інформації не переобтяжують нас цією проблемою. І даремно. Сьогодні ми є свідками того, як більшість "упакованих", "крутих" хизуються своєю перевагою над "лохами", за їхнім визначенням, тобто тими, хто співчуває, співпереживає, прагне до хто "не вміє жити", "не вміє гроші робити", переступаючи через все і всіх.
У таких багатий одяг, але порожня душа.