Проблема, що постала в сучасному світі досить гостро – це проблема байдужості нашого суспільства. Люди перестали звертати увагу на чужий біль і чужі проблеми, люди просто живуть своїм життям і не хочуть брати на себе ініціативи та відповідальність за когось чи за щось. І така поведінка сучасного суспільства, на жаль, стає нормою і породжує коріння зла.
Людська байдужість – це страшна хвороба, якою заражена більшість населення планети. Постійна заклопотаність, велика кількість проблем, недовіра до навколишнього світу – це все робить нас байдужими. Досить часто нам простіше не звертати увагу та уникати негативних емоцій чи зайвого клопоту аби лише не задати собі нових проблем.
Важливо те, що не тільки молоді люди є такими, а й у великій своїй більшості люди більш старшого віку стали байдужими до оточуючого середовища. А що вже говорити про молодь, коли покоління, що їх виховує таке.
Мені здається, багато чого починається зі звичайного егоїзму, що заклався ще у дитячому віці. Власне «я» стає у людей понад усе на світі. Можливо, зараз час такий? Я не маю великого досвіду, щоб порівняти і зробити аналіз. Але дідусь часто говорив мені, що раніше люди були довірливіші, добріші, уважніші. Він казав, що люди допомагали один одному і не просили за це плати чи відпрацювання. А тепер багатьох так і виховують: покладайся тільки на себе, нічого для інших задарма не роби, до ншому – відбереш у себе.
Була у мене однокласниця, одна з кращих подруг у школі. Дуже приємна особа і спілкуватися з нею легко. Вона дуже добре навчалася, відмінниця з усіх предметів, і крім того, що мала хороші оцінки, вона розумілася на тому, що вчить. Але коли доходило до того, що у неї прохали про до розібратися у новій темі чи просили до детальніше щось пояснити, вона завжди відповідала, що сама не розуміє чи прямо в очі говорила, що невідмовиться від шоколадки. І цей егоїзм, цю байдужість до людей вона залишила у собі і до сьогодні.
Ось з такої «маленької» байдужості починається байдужість велика, більш серйозна, яка переростає у холодний, бездушний розрахунок у стосунках з будь-якою людиною, у бажання вбачати в усьому джерело матеріальних благ.
Нам головне зупинити цей процес у собі. Слід розуміти, що коли вам не шкода безпритульну людину, безпритульну тварину чи вам просто плювати на оточення – ви перетворюєтесь на байдужу, егоїстичну людину чи, що гірше, вже є нею.
У нашому житті дуже багато людей, які потребують нашої до турботи! Навіть просто нашої уваги. Якщо ти не будеш байдужим, життя обов’язково обернеться до тебе світлим боком. Однак хороші вчинки робляться не за розрахунком, а за покликом душі.
Мова наша дуже багата. Нею можна висловити найскладніші думки, найтонші почуття і переживання, передати враження про побачене, почуте, прочитане. Наша рідна мова — запашна, співуча, гнучка, милозвучна, сповнена музики і квіткових пахощів. Проголошення незалежності дало право зайняти українській культурі належне їй місце. А основою, джерелом культури є материнська мова. А яка ж красива, яка милозвучна ота материнська рідна мова. Яка багата у висловах, порівняннях, метафорах, гіперболах тощо. Мова — то цілюще джерело, і. хто не припаде до нього вустами, той всихає від спраги.
Проблема, що постала в сучасному світі досить гостро – це проблема байдужості нашого суспільства. Люди перестали звертати увагу на чужий біль і чужі проблеми, люди просто живуть своїм життям і не хочуть брати на себе ініціативи та відповідальність за когось чи за щось. І така поведінка сучасного суспільства, на жаль, стає нормою і породжує коріння зла.
Людська байдужість – це страшна хвороба, якою заражена більшість населення планети. Постійна заклопотаність, велика кількість проблем, недовіра до навколишнього світу – це все робить нас байдужими. Досить часто нам простіше не звертати увагу та уникати негативних емоцій чи зайвого клопоту аби лише не задати собі нових проблем.
Важливо те, що не тільки молоді люди є такими, а й у великій своїй більшості люди більш старшого віку стали байдужими до оточуючого середовища. А що вже говорити про молодь, коли покоління, що їх виховує таке.
Мені здається, багато чого починається зі звичайного егоїзму, що заклався ще у дитячому віці. Власне «я» стає у людей понад усе на світі. Можливо, зараз час такий? Я не маю великого досвіду, щоб порівняти і зробити аналіз. Але дідусь часто говорив мені, що раніше люди були довірливіші, добріші, уважніші. Він казав, що люди допомагали один одному і не просили за це плати чи відпрацювання. А тепер багатьох так і виховують: покладайся тільки на себе, нічого для інших задарма не роби, до ншому – відбереш у себе.
Була у мене однокласниця, одна з кращих подруг у школі. Дуже приємна особа і спілкуватися з нею легко. Вона дуже добре навчалася, відмінниця з усіх предметів, і крім того, що мала хороші оцінки, вона розумілася на тому, що вчить. Але коли доходило до того, що у неї прохали про до розібратися у новій темі чи просили до детальніше щось пояснити, вона завжди відповідала, що сама не розуміє чи прямо в очі говорила, що невідмовиться від шоколадки. І цей егоїзм, цю байдужість до людей вона залишила у собі і до сьогодні.
Ось з такої «маленької» байдужості починається байдужість велика, більш серйозна, яка переростає у холодний, бездушний розрахунок у стосунках з будь-якою людиною, у бажання вбачати в усьому джерело матеріальних благ.
Нам головне зупинити цей процес у собі. Слід розуміти, що коли вам не шкода безпритульну людину, безпритульну тварину чи вам просто плювати на оточення – ви перетворюєтесь на байдужу, егоїстичну людину чи, що гірше, вже є нею.
У нашому житті дуже багато людей, які потребують нашої до турботи! Навіть просто нашої уваги. Якщо ти не будеш байдужим, життя обов’язково обернеться до тебе світлим боком. Однак хороші вчинки робляться не за розрахунком, а за покликом душі.
Наша рідна мова — запашна, співуча, гнучка, милозвучна, сповнена музики і квіткових пахощів. Проголошення незалежності дало право зайняти українській культурі належне їй місце. А основою, джерелом культури є материнська мова. А яка ж красива, яка милозвучна ота материнська рідна мова. Яка багата у висловах, порівняннях, метафорах, гіперболах тощо.
Мова — то цілюще джерело, і. хто не припаде до нього вустами, той всихає від спраги.